КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
15 лютого 2022 року
 
м. Київ
 
справа №756/8336/21
 
провадження № 22-ц/824/2636/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)
суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.
за участю секретаря судового засідання - Беби В.А.
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
третя особа - Приватний нотаріус  КМНО Соколов Олександр Євгенович
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 
 
на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 18 червня 2021 року у складі судді  Яценко Н.О.
 
у цивільній справі за заявою  ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенійович про визнання недійсним договору дарування, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування. 
Одночасно позивач подала заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту із забороною відчуження, внесення у відповідний реєстр відомостей про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заяви зазначала, що вона з ОСОБА_2 перебувають в шлюбі з 06 жовтня 2010 року. Під час шлюбу подружжям було придбано квартиру      АДРЕСА_1 . Право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за титульним власником - ОСОБА_2 . 
Вказала, що 26 листопада 2020 року вона надала згоду відповідачу ОСОБА_2 «подарувати придбану під час шлюбу квартиру рідній сестрі ОСОБА_3 , визнаючи ціну дарунку та всі умови договору дарування за його власним розсудом» та того ж дня між ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири        АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., та зареєстрований в реєстрі за №802. 
Вважала, що сторонами був укладений удаваний договір дарування, насправді сторони договору дарування мали укласти договір купівлі-продажу, що порушує її права як співвласника такого майна. 
Зазначала, що позивач та відповідачі не можуть дійти згоди щодо добровільного укладення договору про скасування дарування. Оскільки майно, яке є предметом спору, належить відповідачу ОСОБА_3 , яка може відчужити спірне майно без згоди позивача, то невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18 червня 2021 року заяву задоволено.
Накладено арешт із забороною відчуження, внесення у відповідний реєстр відомостей про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2232949080000). 
Не погоджуючись з указаною ухвалою, 21 жовтня 2021 року відповідач ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена за відсутності дослідження фактичних обставин справи.
Зазначає, що обставини, на які посилається позивач у позовній заяві, жодним чином не можуть свідчити про удаваність оскаржуваного договору дарування.
Уважає, що позов є формальним, тобто не має підстав і належного обґрунтування, позивач не довела, що укладенням оспорюваного правочину були порушені її права.
Посилається на те, що судом першої інстанції не було досліджено, з`ясовано та враховано вказані обставини, в результаті чого постановлено ухвалу, якою порушуються її права як власника майна.
11 лютого 2021 року апеляційним судом отримано заяву позивача ОСОБА_1 про відмову від позову, в якій остання просить прийняти відмову від позову та скасувати заходи забезпечення позову.
Посилається на те, що вона погоджується із законністю договору дарування квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Відповідно до вимог статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.
Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, в апеляційному порядку відповідачем оскаржується лише ухвала про забезпечення позову, оскарження якої не перешкоджає продовженню розгляду справи судом першої інстанції, та в суді наявні лише виділені матеріали з цивільної справи.
Таким чином, у даному випадку позивач може реалізувати своє процесуальне право на відмову від позову, передбачене статтею 206 ЦПК України, шляхом звернення з відповідною заявою до суду першої інстанції, як до суду, який розглядає справу по суті заявлених позовних вимог.
Отже, подана позивачем заява про відмову від позову не підлягає розгляду на даній стадії судом апеляційної інстанції та має бути повернута заявникові.
15 листопада 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , в якому остання зазначає, що суд законно наклав арешт на квартиру, підстави набуття права власності на яку є спірними. 
15 лютого 2022 року на електронну адресу суду надійшла заява представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 про розгляд справи за відсутності скаржника та його представника, в якому останній просить апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити. Вказує, що 02 лютого 2022 року позивачем було подано до суду першої інстанції заяву про відмову від позову.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справ повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не сповістили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності всіх учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції керувався положеннями статей 149-153 ЦПК України та виходив з того, що що позивачем оспорюється укладення Договору дарування квартири від 26 листопада 2020 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 50,3 кв.м, яка належить на праві власності    ОСОБА_3 , а отже існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Проте, ухвала суду не відповідає вказаним нормам, що згідно статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Відповідно до вимог статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно зі статтею 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9  від 22.12.2006  роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Зокрема, заява про забезпечення позову повинна містити причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, а також інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Тобто, законом передбачено, що забезпечення позову можливе лише в разі достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Вживаючи заходи забезпечення позову, суд повинен перевірити аргументованість заяви про забезпечення позову і застосовувати такі заходи у разі, коли є реальна небезпека, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду, в тому числі, якщо внаслідок цього заявнику може бути завдано шкоди.
При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
За своєю правовою природою правовий інститут забезпечення позову покликаний гарантувати особам, які беруть участь у справі, реальну можливість ефективного захисту свого права шляхом дійсного виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Саме тому такі заходи покликані забезпечити можливість охорони матеріально-правових інтересів позивача від потенційних недобросовісних дій інших учасників, направлених на ухилення від реального та ефективного виконання судового рішення, в тому числі з метою запобігання труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Зважаючи на наведені положення, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має дослідити, чи є реальним спір між сторонами, чи існує небезпека ускладнення можливості виконання рішення суду, чи запропонований вид забезпечення є співмірним із заявленими вимогами та чи забезпечує він досягнення мети, задля якої ставиться питання про забезпечення позову. Єдиною передбаченою законом підставою для застосування заходів забезпечення позову є виключно ризик ускладнення/унеможливлення виконання рішення суду у справі або ефективного поновлення прав та інтересів позивача. При цьому жодного питання по суті спору, в тому числі й щодо обґрунтованості позовних вимог, суд на даній стадії не вирішує.
Види забезпечення позову визначені статтею 150 ЦПК України та мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір з приводудоговору дарування, який позивач просить визнати недійсним, уважаючи такий договір удаваним з огляду на те, що відповідачі мали намір насправді вчинити договір купівлі-продажу квартири   АДРЕСА_1 , яка є предметом спору у даній справі.
Згідно витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, спірна квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_3 .
Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до суду з вимогою немайнового характеру, а отже вимоги заяви про забезпечення позову у спосіб, обраний позивачем, є неспівмірними з позовними вимогами, які носять немайновий характер.
Отже, з`ясувавши обсяг позовних вимог, відповідність заходу забезпечення позову, який просить застосувати позивач, заявленим позовним вимогам, а також оцінивши співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду, колегія суддів уважає, що заходи забезпечення позову, обрані позивачем, є неспівмірним з вимогами позовної заяви та позивачем заявлено недостатньо обґрунтоване припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення даного позову.
За наведених обставин, колегія суддів доходить висновку, що питання щодо задоволення заяви про забезпечення позову судом першої інстанції вирішено з неповним з`ясуванням обставин справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.
З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Відмова у задоволенні заяви про забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню до суду з такою заявою у разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову призведуть до утруднення або неможливості виконання майбутнього рішення суду.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
П О С Т А Н О В И В:
 
Заяву позивача  ОСОБА_1 - повернути особі, яка подала заяву.
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 - задовольнити.
Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 18 червня 2021 року - скасувати.
У задоволенні заяви  ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та   може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.
 
Повне судове рішення складено «15» лютого 2022 року.

 
Головуючий                                                                             В.А. Кравець

Судді                                                                                         О.В. Желепа

                                                                                                   О.Ф. Мазурик