ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/654/21  Номер провадження 22-ц/814/310/22	Головуючий у 1-й інстанції Назарьова Л. В.  Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.
Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк"
на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 28 вересня 2021 року 
у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 22 квітня 2008 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання Заяви б/н, на підставі якої відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Підписана заява разом з «Умовами на правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між відповідачем та банком Договір про надання банківських послуг. Також, 08 травня 2008 року ОСОБА_1 підписала Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду».
Зазначають, що, у подальшому, ОСОБА_1 , в порушення умов договору, у встановлений строк не проводила чергові платежі, а тому станом на 25.02.2021 року за нею по укладеному кредитному договору рахується заборгованість на загальну суму 48768,62 грн, які позивач прохає стягнути з відповідача та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 28 вересня 2021 рокуу задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості, відмовлено (а.с.179-185).

З вказаним рішенням не погодився Банк, який, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі, вирішити питання судових витрат.
Вказують, що, укладаючи кредитний договір, сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов по ньому, і власноручно його підписали (Анкета - заява від 22.04.2008 року), на підставі чого ОСОБА_1 отримала кредит у відповідному розмірі, а тому у неї виник обов`язок з повернення тіла кредиту, заборгованість за яким перейла у прострочену, оскільки плату за кредитом ОСОБА_1 вчасно не здійснювала.
Зауважують, що перед тим, як відповідач почала користуатися кредитними коштами, 08.05.2008 року вона підписала Довідку про умови кредитування, в якій визначено умови кредитування. Вказана Довідка за формою та змістом відповідає вимогам, які до неї встановлені Законом №1734-VІІІ.
Вказують, що, встановивши, що Банк надав позичальнику кредит, а той його не повернув, суд не мав жодних підстав для відмови у стягненні сум по кредиту.

Суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих/ правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 

Судом першої інстанції установлено, що, згідно витягу зі статуту, позивач є правонаступником Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (а.с.39-40).

Як убачається з матеріалів справи, 22 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1  укладено Договір про надання банківських послуг шляхом підписання Анкети-заяви, яку відповідач підписала власноручно, та де зазначено, що вона ознайомилася та погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами Банку і своїм підписом підтверджує факт одержання нею інформації про умови кредитування в ПриватБанку (а.с.21).
На підставі укладеного договору Банк видав відповідачу кредиту картку «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» зі встановленим кредитним лімітом у розмірі 1000 грн, базова процентна ставка по кредиту 3% на місяць; номер кредитної картки НОМЕР_1 .

В подальшому, 08.05.2008 року сторонами по справі було підписано Довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», якою, зокрема, передбачена базова процентна ставка 3% на місяць (а.с.22).

На виконання умов договору, відповідачу видавались кредитні картки, строк дії останньої № НОМЕР_2 , - до липня 2022 року, що підтверджується довідкою КБ «ПриватБанк» (а.с.19).

Згідно Довідки АТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, після укладення договору від 22.04.2008 року №б/н, банком кредитний ліміт позивачу був визначений у розмірі 1000 грн., який був максимально збільшений до 26500 грн - 06.08.2018 року, після чого, 19.12.2019 року - визначений у розмірі 0,00грн (а.с.20).

Відповідно до наданих банком розрахунків, станом на 25.02.2021 року заборгованість  ОСОБА_1  за вказаним кредитним договором складає: 48768,62грн, з яких: - 40110,48грн - заборгованість за тілом /простроченим/ кредиту; 8658,14грн - заборгованості за простроченими відсотками (а.с.5-18).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено розміру заборгованості та правомірності нарахування такої у відповідному розмірі.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного. 

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
У відповідності до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до положень статей 526, 530, 1046, 1054 Цивільного кодексу України на підставі кредитного договору у позичальника виникає обов`язок з повернення наданих йому банком грошових коштів (кредиту) та сплати процентів у встановлені договором строки (терміни).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Аналізуючи зазначені норми права та встановлені обставини, суд приходить до висновку, що, оскільки фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також, враховуючи вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання відповідачем обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, позивач має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання відповідачем обов`язку з повернення, зокрема, фактично отриманої суми кредитних коштів.

Як убачається з матеріалів справи, зокрема, розрахунку заборгованості та з урахуванням суми позовних вимог, станом на 25.02.2021 року заборгованість  ОСОБА_1 перед Банком за тілом кредиту становила - 40110,48грн (заборгованість за простроченим тілом кредиту).
При цьому, як зазначено вище, згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , максимальний встановлений відповідачу кредитний ліміт становив 26500,00 гривень (а.с.20). 

Як убачається та не спростовано сторонами, кредитний ліміт на виданій  ОСОБА_1 кредитній карті був наданий у вигляді поновлювальної кредитної лінії, тобто, після сплати кредитних коштів, позичальник може знову ними користуватись. 
З урахуванням наведеного вище, а саме факту наявності саме поновлювальності кредитної лінії, суд апеляційної інстанції не може погодитись з висновком місцевого суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості, яка є саме заборгованістю за простроченим тілом кредиту, оскільки після пред`явлення вимоги про повернення коштів, Банк має право на отримання від позичальника простроченого тіла кредиту, який є кредитом, наданим ОСОБА_1 та нею не повернутим.

Відтак, з урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що, оскільки розмір кредитного ліміту по виданій ОСОБА_1 кредитній картці становив 26500,00 грн., то саме вказана сума і є тілом кредиту, відтак, позовна вимога в частині стягнення з відповідача на користь позивача 40110,48грн - заборгованості за тілом (простроченим) кредиту підлягає частковому задоволенню, а саме необхідно визначити до стягнення кошти в розмірі основного зобов`язання на суму 26500,00 грн., оскільки відповідач, отримавши від банку вказану суму, не повернув її.
Тіло кредиту - це та сума, на яку оформляється кредитний договір та є розміром основного зобов`язання, на який нараховується розмір відсотків за їх використання та у випадку порушення строків та розміру його виконання, відповідно неустойка, а також інші санкції встановлені договором.
Відтак, у розмір тіла кредиту не можуть входити відсотки по кредиту, комісійні, пеня і штрафи через прострочення.
Доказів на підтвердження факту встановлення для  ОСОБА_1 кредитного ліміту в 40110,48грн банком не надано.

Щодо наявності підстав для стягнення суми відсотків, апеляційний суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, окрім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за процентами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Окрім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Разом із тим, в матеріалах справи наявні підписана відповідачем Заява від 22.04.2008 року та Довідка про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в яких визначена, у тому числі: базова процентна ставка по кредиту - 3% на місяць (36% річних) на залишок заборгованості (а.с.22-23).
У суду відсутні підстави ставити під сумнів зазначені докази, у т.ч. з урахуванням того, що відповідачем не надано заперечень щодо підпису ним Заяви та Довідки.

Таким чином сторонами при укладенні кредитного договору погоджено обов`язок ОСОБА_1 щодо сплати відсотків за процентною ставкою у відповідному розмірі.

Проте, у наданому АТ КБ «ПриватБанк» до позову розрахунку заборгованості (за період з 22.04.2008 року по 31.05.2015 року) проценти за користування кредитом визначено за різними ставками, а саме 36 % (у період з 08.05.2008 року по 31.12.2012 року), 30% (у період з 01.01.2013 року по 31.08.2014 року), 34,8% (у період з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року), 43,20 % (у період з 01.04.2015 року по 31.05.2015 року) (а.с.5-9).
Також, у справі наявні розрахунки заборгованості за період з 01.06.2015 року по 25.02.2021 року, де заборгованість ОСОБА_1 нараховувалась за наступними процентними ставками 30% (за період з 01.06.2015 року по 24.04.2016 року), 34,8% (за період з 25.04.2016 року по 18.08.2016 року), 42% (за період з 19..08.2016 року по 31.07.2020 року), 40,80% (за період з 01.08.2020 року по 25.02.2021 року) (а.с.10-18).

Відтак, з наведеного вбачається, що позивач нараховував відповідачу заборгованість за відсотками згідно ставок, не вище договірних у 36% річних, лише в періоди з 08.05.2008 року по 31.03.2015 року та з 01.06.2015 року по 18.08.2016 року.

Враховуючи, що банком не надано належного розрахунку заборгованості ОСОБА_1 , де б процентна ставка за весь період стягнення з 08.05.2008 року по 25.02.2021 року становила обумовлені сторонами в Заяві від 22.04.2008 року 36% річних, при цьому суд апеляційної інстанції не може самостійно здійснити відповідний розрахунок, клопотання про проведення експертизи у даній справі заявлено не було, то до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума нарахованих Банком відсотків за визначеною сторонами процентною ставкою не вище 36% річних на суму зааборгованості, а саме за періоди з 08.05.2008 року по 31.03.2015 року та з 01.06.2015 року по 18.08.2016 року в сумі - 709,32 грн.

У зв`язку з наведеним рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову щодо стягнення суми прострочених відсотків.

Статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, частиною один якої встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позову Банком було сплачено 2270,00 грн. судового збору, а при подачі апеляційної скарги - 3405,00 грн.

Оскільки даною постановою позов задоволено частково та визначено до стягнення суму заборгованості в розмірі 27209,32грн (26500+709,32), то вимоги банку задоволено на 55,79% (27209,32грн.*100/48768,62грн.).

Відтак, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму понесених ним судових витрат у розмірі частки задоволених позовних вимог, що становить 3166,08 ((2270,00+3405,00)*55,79%) грн.

З урахуванням наведеного рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»,- задовольнити частково.
Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 28 вересня 2021 року, - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - 27209,32грн (двадцять сім тисяч двісті дев`ять гривень 32коп.) заборгованості за кредитним договором №б/н від 22.04.2008 року, яка складається з 26500грн (двадцяти шести тисяч п`ятиста гривень) заборгованості за тілом кредиту (простроченим тілом кредиту) та 709,32 грн (семиста дев`яти гривень 32коп) заборгованості за простроченими відсотками.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»3166,08 (три тисячі сто шістдесят шість гривень 08коп.) грн. судового збору. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
ГОЛОВУЮЧИЙ                                                Т.О. Кривчун

СУДДІ                                                        Ю.В. Дряниця
                                                               
                                                                       О.В. Чумак