ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 лютого 2022 року 	м. Дніпро	справа № 280/6316/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Чабаненко С.В.,
                               суддів:  Чумака С.Ю., Юрко І.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року в адміністративній справі №280/6316/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просила стягнути нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 23.12.2011 по 03.02.2021 на суму заборгованості, нарахованої на виконання Постанови Хортицького районною суду м. Запоріжжя від 01.06.2011 у справі №2а-7188/2011, яка набрала законної сили 23.12.2011, у загальній сумі 115 597 (сто п`ятнадцять тисяч п`ятсот дев`яносто сім) грн. 31 коп.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року у справі у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, прийняття рішення без повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, що призвело до невірного вирішення, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позов. 
Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, Постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01.06.2011 у справі № 2а-7188/2011 був частково задоволений позов ОСОБА_2 та зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок державної та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю згідно з ч.4 ст.54 та ст.50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком (державна пенсія) та 75 відсотків мінімальної пенсії за віком (додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю) - починаючи з 18.11.2010 та сплатити недоплачену суму з урахуванням вже отриманої позивачем, а також нарахувати і сплачувати розмір державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю згідно з ч.4 ст.54 та ст.50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2011 у справі № 2а-7188/2011 постанова Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01.06.2011 залишена без змін. Постанова суду набрала законної сили 23.12.2011.
У зв`язку з допущеною помилкою в постанові суду першої інстанції позивач звернувся до суду щодо її виправлення. Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21.01.2013 у справі №2а-7188/2011 заяву ОСОБА_2 задоволено та виправлено помилку щодо розміру державної та додаткової пенсії, оскільки Позивач є інвалідом 1-ої групи. У відповідності до вказаної ухвали абзац перший та сьомий описової частини постанови, абзац третій резолютивної частини Постанови Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01.06.2011 у справі №2а-7188/2011 викладено з врахуванням розміру державної пенсії - 10 мінімальних пенсій за віком (державна пенсія) та додаткової пенсії 100 відсотків мінімальної пенсії за віком.
ОСОБА_2 , 1950 р. н. помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягувачем у справі № 2а-7188/2011 відповідно до ухвали Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22.10.2020 у справі № 2а-7188/2011 (про заміну сторін у виконавчому провадженні), стала ОСОБА_1 , 1955 р. н., його дружина та спадкоємиця. 
На виконання постанови Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01.06.2011 з урахуванням ухвали Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21.01.2013 по справі № 2а-7188/2011 відповідачем проведено перерахунок пенсії позивача, в результаті якого нараховано 57 146,08 грн, які отримано стягувачем в лютому 2021 року.
Позивач, не погодившись з діями відповідача, звернувся з даним позовом до суду.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що ст. 1227 Цивільного кодексу України чітко визначено право на одержання сум, які належали спадкодавцеві та які входять до складу спадщини, а саме: заробітна плата, пенсії. стипендії, аліменти та інші соціальні виплати. Інфляційні втрати та три проценти річних не входять до складу спадщини відповідно до норм Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Захист порушених прав та інтересів здійснюється судом за вимогою особи, що вважає своє право порушеним (стаття 124 Конституції України, норми процесуального законодавства).
Захист та/або відновлення будь-якого права судом здійснюється шляхом ухвалення судового рішення як акта правосуддя. Однак судове рішення, незважаючи на те, що має ознаки нормативності, не породжує жодних правовідносин чи прав та/або обов`язків, а лише шляхом застосування відповідного способу захисту права, визначеного законом або договором, трансформує права та/або зобов`язання учасників правовідносин в іншу, прийнятну для позивача форму.
Наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми (соціальні виплати), не нараховані та/або не виплачені як доходи, не змінює правової природи правовідносин учасників цього спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або зобов`язань, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем .
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми. 
У кредитора при цьому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. 
За змістом частини 3 статті 11 та частини 1 статті 13 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Законодавець у частині 1 статті 509 Цивільного кодексу України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, з яким кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин 2 та 3 статті 11 Цивільного кодексу України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.
Поряд з цим, стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Аналізуючи приведені норми законодавства колегія суддів вважає, що обов`язок з відшкодування інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням умов правочину однією із сторін (учасників правочину)розповсюджується виключно на сторін такого правочину з урахуванням відповідних умов.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки  інфляційні втрати та три проценти річних ОСОБА_2 не було присуджено за життя, у зв`язку з чим, вони не можуть бути нараховані після смерті спадкодавця та не входять до складу спадщини. Стаття 1227 Цивільного кодексу України чітко визначено право на одержання сум, які належали спадкодавцеві та які входять до складу спадщини, а саме: заробітна плата, пенсії, стипендії, аліменти та інші соціальні виплати.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 18.07.2018 по справі № 2а-11853/10/1570, вбачається, що за змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
За результатами системного аналізу законодавчих приписів, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та пенсійним органом, як суб`єктом владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.
Отже, ГУПФ України в Запорізькій області не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання на користь позивача, у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, тому положення статті 625 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Отже, підстави для стягнення на користь позивача суми 3% річних та втрат від інфляції - відсутні.
Вказана правова позиція щодо застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Верховного Суду від 27.08.2020 у справі № 804/871/16, від 18.07.2018 у справі №2а-11853/10/1570, від 08.02.2018 у справі №826/22867/15.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу судового рішення, тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
З урахуванням приведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні в судовому засідання усіх обставин справи в їх сукупності.
Статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки справа є справою незначної складності відповідно до п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року в адміністративній справі №280/6316/21 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий - суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак 

                               суддя                                                                      І.В. Юрко