У Х В А Л А 
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
24 січня 2022 року                                                                              
м. Київ
 
справа №761/7586/20
провадження № 51-281ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (далі – Суд):
 
головуюча                                       ОСОБА_1 ,
судді:                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року,
 
встановив:
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, 
ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 289  Кримінального Кодексу України (далі - КК України) та призначено йому покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік, за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 
5 років без конфіскації майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 рокуапеляційні скарги засудженого  ОСОБА_5 та його захисника  ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 
2021 року – без зміни.
Як установлено судами, 04 лютого 2020 року приблизно о 17:50 ОСОБА_5 , перебуваючи на першому поверсі приміщення туалету Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Шевченківського району м. Києва на вул. Ольжича, 16 в м. Києві, користуючись відсутністю сторонніх осіб,від`єднав змішувач від умивальника та сховав його під куртку, тобто повторно, незаконно заволодів чужим майном, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, завдавши матеріального збитку на суму 1220, 36  грн.
Крім того, 08 лютого 2020 року приблизно о 20:20  ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Академіка Щусєва, 24-А, підійшов до автомобіля марки «Mercedes-Benz» моделі «230 Е», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 , переконавшись, що поряд не має сторонніх осіб та за його злочинними діями ніхто не спостерігає, використовуючи предмет схожий на кусачки, розбив скло водійських дверцят вказаного автомобіля та відчинив дверцята. Далі  ОСОБА_5 , діючи умисно, повторно, сів до салону вказаного автомобіля та розуміючи, що в салоні автомобіля відсутні ключі від замка запалення, використовуючи предмет схожий на кусачки, намагався ними провернути механізм запалення та запустити двигун, з метою подальшого незаконного заволодіння транспортним засобом, однак запустити двигун не зміг так як його протиправні дії припинили сторонні особи, тобто ОСОБА_5 не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, з причин, які не залежали від його волі.
 
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
Захисник ОСОБА_4 звернувся до Суду з касаційною скаргою, в якій виклав вимогу про скасування вказаних судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що дії ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 15 ч. 2 
ст. 289 КК Україникваліфіковані неправильно, оскільки засуджений проник до автомобіля не з метою заволодіння транспортним засобом, а з метою викрадення речей, які перебували в автомобілі. Посилається на недопустимість такого доказу як протокол огляду місця події, оскільки відсутня належна згода власника на його огляд. Вказує, що протокол затримання особи від 08 лютого 2020 року не містить будь-які згадки про проведення відеофіксації, на яку посилається суд. Крім того, звертає увагу на застосування до засудженого надмірного фізичного, морального впливу та катування під час його затримання.
 
Мотиви Суду
Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі 
п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК Українисуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій  у межах касаційної скарги.
Висновки суду першої інстанції щодо встановлення фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини  ОСОБА_5 та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оскаржуються.
Що стосується висновків суду першої інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 289  КК України, то вони підтверджуються детально наведеними у вироку доказами, які судом досліджені та належно оцінені. Так, винуватість  ОСОБА_5  підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_7 , протоколом огляду місця події від 08 лютого 2020 року, протоколом затримання особи, протоколом пред`явлення особи для впізнання, відеозаписом події з вуличної камери спостереження, протоколом огляду металевих щипців та іншими доказами, які стверджують обставини події кримінального правопорушення.
Доводи у касаційній скарзі захисника щодо неправильної кваліфікації дій  ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 289 КК України, оскільки засуджений проник до автомобіля не з метою заволодіння транспортним засобом, а з метою викрадення речей, які перебували в автомобілі, були перевірені судом апеляційної інстанції та спростовані показаннями потерпілої ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_7 , поясненнями ОСОБА_5 про причини проникнення до автомобіля при складанні протоколу про затримання, зафіксованими на відеокамеру, які узгоджуються також і з обставиною виявлення на місці події знаряддя вчинення кримінального правопорушення (металевих щипців).
Посилання захисника на недопустимість таких доказів як протокол огляду місця події та протокол затримання особи від 08 лютого 2020 року, також були предметом перевірки судом першої інстанції, який визнав вказані докази допустимими, з чим погодився і суд апеляційної інстанції.
Як вбачається із оскаржуваних судових рішень, матеріали кримінального провадження містять ухвалу слідчого судді про надання дозволу на проведення огляду автомобіля, що спростовує доводи захисника про відсутність підстав для проведення слідчої дії, а не зазначення у протоколі затримання особи про відеофіксацію такої слідчої дії не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що може тягнути за собою недопустимість доказів.
Також доводи захисника щодо застосування до засудженого надмірного фізичного, морального впливу та катування під час його затримання, були перевірені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.
Інших доводів, які б свідчили про неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що були б підставами для скасування судових рішень, захисником у касаційній скарзі не наведено.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам статей 370, 419  КПК України.Доводи апеляційної скарги захисника аналогічні тим, що наведені в його касаційній скарзі, перевірені апеляційним судом повною мірою та спростовані з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 
2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року.
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                       ОСОБА_3