Постанова
Іменем України
 
19 січня 2022 року
м. Київ
 
справа № 334/8145/17
провадження № 61-7991св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України,
 
розглянув у порядку письмового  провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 27 лютого 2020 року у складі судді Баруліної Т. Є. та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2021 року у складі колегії суддів: Дашковської А. В.,                   Кримської О. М., Кочеткової І. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України                          м. Запоріжжя, який обґрунтовував тим, що 24 березня 2000 року йому призначена пенсія за віком, виплата якої припинена з листопада                 2009 року у зв`язку із його виїздом на постійне проживання до Ізраїлю.
Наперед перед від`їздом за кордон у вересні 2009 року виплачена пенсія за шість місяців (з жовтня 2009 року до березня 2010 року).
02 липня 2015 року звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії за віком, однак останнім в поновленні такої виплати відмовлено з тих підстав, що він фактично проживає за межами України та не має реєстрації місця проживання на території України.
Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня                  2015 року у справі № 334/6093/15-а зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя поновити йому виплату раніше призначеної пенсії за віком, починаючи з 02 липня 2015 року. Позовні вимоги щодо нарахування та сплати пенсії з 01 квітня 2010 року до 01 липня 2015 року залишено без розгляду
Вважав, що має право на стягнення суми невиплаченої пенсії також за період 01 квітня 2010 року до 01 липня 2015 року (63 місяці).
Посилаючись на порушення прав щодо відновлення отримання пенсії з                     07 жовтня 2009 року, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідача матеріальну та моральну шкоду, заподіяну йому незаконною несплатою пенсії, в розмірі 1 699 986,40 грн, яка складається з суми невиплачених пенсійних виплат за період з 01 квітня 2010 року до 01 липня 2015 року (63 місяці) в розмірі 95 360 грн, суми упущеної вигоди в результаті інфляції за період з 01 квітня 2010 року до теперішнього часу 453,5 % відповідно статей 1-8 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в сумі                          204 547,20 грн, матеріальної шкоди з урахуванням інфляції за весь період порушення прав в сумі 1 360 079,20 грн та моральної шкоди в розмірі                       40 000 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги вже розглянуті Ленінським районним судом м. Запоріжжя у справі № 334/6093/15-а, за наслідками їх розгляду 24 вересня 2015 року прийнято постанову.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2021 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2020 року змінено в частині правового обґрунтування відмови в позові.
Апеляційний суд виходив із недоведеності позивачем обставини, якими він обґрунтовував вимоги при зверненні з позовом. Суд зазначив, що позивачем не надано доказів на підтвердження розміру його позовних вимог, оскільки розрахунок шкоди здійснений, виходячи з розміру пенсії                 1 440 грн, проте матеріали справи не містять доказів на підтвердження такого розміру пенсії ОСОБА_1 , позивачем не доведені підстави для покладення на відповідача деліктної відповідальності. Окрім того, на даний час відсутній передбачений спеціальним Законом порядок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, пов`язаної з несплатою пенсії, про стягнення якої просить ОСОБА_1 ,  
Короткий зміст вимог касаційної скарги
21 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від                   12 травня 2015 року в справі № 21-180а15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Доводи інших учасників справи
Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області подало відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з  Ленінського районного суду міста Запоріжжя цивільну справу № 334/8145/17 за позовом ОСОБА_1 до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2021 року справу № 334/8145/17 призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Обставини справи
Суди встановили, що з 24 березня 2000 року ОСОБА_1 призначена пенсія за віком, виплата якої була припинена у зв`язку із його виїздом на постійне проживання до Ізраїлю.
У вересні 2009 року позивачеві виплачена пенсія за шість місяців наперед перед від`їздом за кордон (з жовтня 2009 року до березня 2010 року).
02 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Пенсійного фонду України в Запорізькій області з заявою про поновлення виплати пенсії, яку останнім залишено без задоволення з огляду на те, що він фактично постійно проживає за межами України - в Ізраїлі, та у зв`язку з відсутністю механізму виплати пенсій пенсіонерам, які проживають в країнах, з якими не укладено договору про пенсійне забезпечення.
Не погодившись із такою відмовою, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення суми матеріальної та моральної шкоди, який постановою Ленінського районного суду                           м. Запоріжжя від 24 вересня 2015 року у справі № 334/6093/15-а частково задоволений. Визнано неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя щодо відмови поновити               ОСОБА_1 пенсію за віком із 02 липня 2015 року. Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя поновити ОСОБА_1 виплату раніше призначеної пенсії за віком із перерахунком її розміру у передбаченому пунктом 15 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 02 липня 2015 року. Позовні вимоги щодо нарахування та сплати пенсії з 01 квітня 2010 року до 01 липня 2015 року залишено без розгляду. В решті позову відмовлено.
На виконання постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від                      24 вересня 2015 року ОСОБА_1 , починаючи з 02 липня 2015 року, поновлено виплату пенсії за віком із перерахунком її відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Доплата у сумі 18 216,10 грн перерахована у жовтні 2016 року на особистий рахунок позивача, який відкритий в акціонерному товаристві «Ощадбанк».
04 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя з заявою, в якій просив перерахувати на його рахунок суму матеріальної та моральної шкоди, яка управлінням Пенсійного фонду залишена без задоволення у зв`язку з відсутністю підстав для такої виплати.
Вважаючи такі дії Пенсійного фонду протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду й ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2017 року йому відмовлено у відкритті провадження у справі за його адміністративним позовом до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного Фонду України про визнання протиправними дії та бездіяльність відповідача та стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки заявлені ним вимоги  не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Роз`яснено позивачу, що розгляд справи віднесено до цивільної юрисдикції.
Посилаючись на порушення прав щодо відновлення отримання пенсії у період часу з 01 квітня 2010 року до 01 липня 2015 року, позивач просив їх захистити у судовому порядку, звернувшись з даним позовом у порядку цивільного судочинства.
Межі та підстави касаційного перегляду 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України). 
Підставою касаційного оскарження у цій справі рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 27 лютого 2020 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2021 року є посилання заявника на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від                    12 травня 2015 року в справі № 21-180а15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Позиція Верховного Суду 
Щодо юрисдикції спору
Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачено у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).
Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).
Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що між сторонами у  справі, яка є предметом перегляду, виник спір щодо неотриманих позивачем пенсійних виплат.
Відповідачем у справі є орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, Управління Пенсійного фонду України, яке здійснює нарахування і виплату пенсії позивачу.
Тобто існує спір щодо порушення прав та інтересів позивача у зв`язку з виконанням суб`єктом владних повноважень своїх публічно-владних управлінських функцій.
Спір, що виник у справі між позивачем та органом Пенсійного фонду України, як органом виконавчої влади, який у спірних правовідносинах безпосередньо реалізує надані законодавством владні управлінські функції, є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Наведене узгоджується із правовими висновками, наведеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 805/1983/17а та від 15 травня 2019 року у справі № 759/9631/17.
Разом із тим, матеріали справи свідчать про те, що позивач звертався до   Ленінського районного суду м. Запоріжжя з адміністративним позовом й ухвалою від 27 жовтня 2017 року  йому відмовлено у відкритті провадження у справі за його адміністративним позовом до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного Фонду України про визнання протиправними дії та бездіяльність відповідача та стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки заявлені ним вимоги  не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Роз`яснено позивачу, що розгляд справи віднесено до цивільної юрисдикції.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
Зазначена норма гарантує «право на суд», одним з елементів якого є право на доступ до суду, тобто право ініціювати судовий розгляд цивільної справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутності цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, § 230).
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», (заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ установив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності в заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників усупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. Крім того, ЄСПЛ указав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27, 28, 38 - 40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява № 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13, 14, 23, 25, 26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07), у якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду її позову за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18 - 24))
Ураховуючи зазначене, з метою недопущення порушення гарантованого Конвенцію права на доступ до суду та ефективний засіб юридичного захисту, колегія суддів з врахуванням правових позицій, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 243/5078/17 (провадження № 14-393цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 490/9823/16-ц (провадження № 14-509цс18), від 12 грудня                  2018 року у справі № 761/12676/17 (провадження № 14-516цс18), від                       27 лютого 2019 року у справі № 442/7753,16-ц (провадження № 14-35цс19), вважає, що ця адміністративна справа має бути завершена розглядом за правилами цивільного судочинства виключно і лише тому, що позивачу, який вважає, що діями Пенсійного Фонду порушені його права, має бути забезпечений доступ до правосуддя, що включає і розгляд скарги по суті, навіть в іншому, ніж це передбачено законом, судочинстві, оскільки перешкоди до розгляді у належному адміністративному судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду.
Щодо розгляду спору по суті
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Обґрунтовуючи підстави даного позову, позивач посилався на порушення його прав щодо відновлення отримання пенсії, у зв`язку з чим просив стягнути з відповідача майнову шкоду, яка складається з невиплаченої пенсії (з урахуванням сплати пенсії за 6 місяців після виїзду з України) з                  01 квітня 2010 року до 01 липня 2015 року (63 місяці), суми упущеної вигоди в результаті інфляції за період з 01 квітня 2010 року до часу звернення до суду відповідно статті 1-8 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», матеріальної шкоди з урахуванням інфляції за весь період порушення прав, а також відшкодувати моральну шкоду.
Апеляційний суд, пославшись на те, що позивач по суті не погоджується з невиплатою йому пенсії, однак просить стягнути шкоду, завдану йому діями відповідача у розумінні положень статті 1166 ЦК України, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Проте з висновками апеляційного суду погодитись неможливо виходячи з такого.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Аналіз наведеного свідчить про те, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.
Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, то суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює їх правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору.
Необхідність цього принципу підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, (провадження № 14-473цс18), в якій зазначено, що «згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм».
З аналізу наведених норм процесуального права убачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Звертаючись до суду, ОСОБА_1 мотивував свій позов, зокрема безпідставною невиплатою йому Пенсійним Фондом пенсії у період з                          01 квітня 2010 року до 01 липня 2015 року та фактично просив про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області невиплаченої пенсій з 01 квітня 2010 року до 01 липня 2015 року, інфляційні втрати відповідно статті 1-8 Закону України від 19 жовтня                   2000 року № 2050-111 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та моральну шкоду.
Таким чином, спірним у цій справі є питанням правомірності відмови відповідачем у поновленні позивачу виплати пенсії за вказаний ним період.
У пункті 2 частини першої статті 49 та у другому реченні статті 51 Закону України від 09 липня 2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) було передбачено припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України.
Конституційний Суд України своїм Рішенням від 07 жовтня 2009 у справі                 № 25-рп/2009 визнав зазначені положення Закону № 1058-IV такими, що не відповідають Конституції України.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Відповідно до частини другої статті 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
Правовідносини щодо застосування процесуальних норм, які регулюють питання строків звернення до суду, до вимог щодо поновлення пенсії громадянам України, які проживають за кордоном, вже були предметом розгляду у Верховному Суді.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18 зазначила, що поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України». Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від                   07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.
За таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.
Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.
У справі, яка є предметом перегляду, встановлено, що позивач до виїзду за кордон перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду та отримував пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV, громадянство не втрачав.
Суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про відсутність підстав для  задоволення позову, не врахував те, що, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, ОСОБА_3 має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист.
Пославшись на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження розміру його позовних вимог, суд не звернув увагу на те, що  суд і сам не позбавлений можливості зробити розрахунок, якщо не погоджується з наданим позивачем. Незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови в позові.
Тобто, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок пенсійних виплат), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене судове рішення апеляційного суду постановлене без додержання норм матеріального та процесуального права. За таких обставин, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу   ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	В. М. Коротун   	
 	М. Ю. Тітов