ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/732/21  Номер провадження 22-ц/814/544/22	Головуючий у 1-й інстанції Должко С. Р.  Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача         Дряниці Ю.В.,
суддів:                 Кривчун Т.О., Чумак О.В.,
секретаря                Гречка Є.В.,        
за участі         адвоката Наконечної О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк »ПриватБанк» на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 22 листопада 2021 року за позовом Акціонерного товариства комерційний банк »ПриватБанк» до ОСОБА_1   про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із даним позовом. Вказувало, що 26 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 17 760, 65 дол США на термін до 22 травня 2015 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за його користуванням в строки та в порядку встановлених кредитним договором. У зв`язку із порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач, станом на 26 березня 2021 року, має заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 72 960, 48 дол США, з яких: 7 545, 71 дол США - заборгованість за кредитом, 1 670, 05 дол США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 63 744, 72 дол США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання. Позивач просив стягнути вказану заборгованість та понесені судові витрати з відповідача.

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 22 листопада 2021 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1  8 000 грн. в рахунок відшкодування понесених судових витрат на правничу допомогу. 

Рішення оскаржив позивач, який в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення, ухваливши нове, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 28 693, 63 дол США, з яких: 7 545, 71 дол США - заборгованість за кредитом, 1 670, 05 дол США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 19 477, 87 дол США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання, яка існувала станом на 17 вересня 2014 року. Вважає, що строк позовної давності  не попущено, оскільки рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2011 року про звернення стягнення на предмет застави не було виконано. 

Ухвалами Полтавського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 14 годину 20 хвилин 03 березня 2022 року у залі судового засідання № 3 Полтавського апеляційного суду, повідомивши осіб, що беруть участь у справі про час і місце розгляду вказаної справи.
03 березня 2022 року розгляд справи було перенесено на 09 годину 40 хвилин 05 квітня 2022 року, у зв`язку із заявою адвоката Наконечної О.М., про що повідомлено осіб, які беруть участь у справі.
Позивач АТ КБ «ПриватБанк», а також представник позивача Сокуренко Н.В. були повідомлені про час і місце розгляду судової справи, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення, разом з тим на розгляд справи не з`явилися. Будь-яких заяв чи клопотання від учасників справи заздалегідь не надходило.
У судовому засіданні 05 квітня 2022 року о 09 годині 40 хвилин, колегія суддів порадившись на місці ухвалила проводити розгляд справи без участі позивача, який належним чином повідомлений про розгляд справи.
Після завершення судового засідання, о 10 годині 47 хвилин 05 квітня 2022 року на електронну адресу Полтавського апеляційного суду надійшла заява представника АТ КБ «ПриватБанк» про відкладення розгляду справу і проведення судового засідання у режимі відеоконференції. Згідно протоколу створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису, підпис представника АТ КБ «ПриватБанк» Озірської В.С. було створено та перевірено успішно о 10 годині 41 хвилин 05 квітня 2022 року.
Наведене, з об`єктивних підстав, унеможливило розгляд колегією суддів вказаного клопотання, яке надійшло на електронну адресу Полтавського апеляційного суду після проголошення судового рішення у судовому засіданні, яким було завершено розгляд справи. 

       Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з підстав, передбачених ст. 375 ЦПК України. 

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 26 травня 2008 року АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір № DN81AR17570091. Згідно договору АТ КБ «Приватбанк», зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 17 760, 65 дол США на термін до 22 травня 2015 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором. 
Для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов`язань за договором, позичальник надає банку в заставу : автомобіль ВАЗ, модель 11183-110-20, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 на праві власності.
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором. 
Згідно до наданого банком розрахунку, заборгованість по кредитному договору № DN81AR17570091, станом на 26 березня 2021 року, складає 72 960, 48 дол США, з яких: 7 545, 71 дол США - заборгованість за кредитом, 1 670, 05 дол США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 63 744, 72 дол США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання
Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2011 року по справі № 2-1086/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення за кредитним, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DN81AR17570091 від 26 травня 2008 року в сумі 14 642, 39 доларів США звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль ВАЗ, модель 11183-110-20, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом продажу вказаного автомобіля Публічним акціонерним Товариством Комерційний Банк «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.
Сторонами не заперечується, що рішення щодо звернення стягнення на предмет застави не виконано. 

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач втратив своє право на звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості, звернувшись з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № DN81AR17570091 від 26 травня 2008 року до суду лише 23 квітня 2021 року, тобто після спливу строків позовної давності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду. 

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Настання строку кредитування за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. 
Умовами кредитно-заставного договову № DN81AR17570091 від 26 травня 2008 року узгоджено строк його дії до 22 травня 2015 року.
Встановлено, що банк звернувся у до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором № DN81AR17570091 у вересні 2011 року, тим самим змінивши строк дії договору і зумовивши настання строку виконання договору в повному обсязі - на момент подачі позову.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, однак сторони обумовили в договорі збільшений строк позовної давності щодо кредиту, винагороди, процентів, неустойки - 5 років (п. 14.11 договору).
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом, кредитор, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами Банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов.
Вбачаючи, що кредитор звернувся до суду у квітні 2021 року, то слід вважати строк позовної давності щодо вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами, комісією за кредитним договором сплинув. 
Так само сплинув строк позовної давності для стягнення нарахованої пені, позаяк колегією суддів враховано, що умовами договору було узгоджено нарахування неустойки протягом 3 років з дня, коли відповідне зобов`язання повинно було бути виконане відповідною стороною (п. 14.10 договору).
В апеляційній скарзі наведені доводи щодо відсутності підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності оскільки предмет застави не реалізований і позивачу невідомо чи було б достатньо коштів від продажу заставного майна для повного погашення кредитної заборгованості, із посиланням на висновки Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року за результатами розгляду справи № 467/395/16-ц.
Колегія суддів зауважує, що предметом позову у межах даної справи є питання стягнення із позичальника заборгованості за кредитним договором у порядку визначеному ч. 2 ст. 1050 ЦК України, позаяк у межах цивільної справи № 467/395/16-ц, що була предметом розгляду Верховного Суду, вирішувалося питання про стягнення залишку боргу за кредитним договором після реалізації заставного майна у порядку визначеному ст. 591 ЦК України, ст. 24 Закону України «Про заставу».
За наведених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для застування у межах даної справи правових висновків Верховного суду у справі № 467/395/16-ц, оскільки вони стосуються різних правовідносин і ґрунтуються на відмінних матеріально-правових положеннях.
Той факт, що судове рішення про дострокове задоволення вимог кредитора, шляхом зверення стягення на предмет застави, боржник не виконав - не зупиняє строк позовної давності щодо стягнення заборгованості, а є підставою на отримання кредитором гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Посилання апеляційної скарги на переривання строку позовної давності, шляхом звернення банку до нотаріуса про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості - не узгоджуються зі змістом ст. 264 ЦК України, яка не визначає такої підстави для переривання позовної давності.
Крім того, варто зауважити, що рішенням Зіньківського районним судом Полтавської області від 23 листопада 2020 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни від 29 січня 2016 року, зареєстрований в реєстрі № 688, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» грошової суми 49 338,10 доларів США заборгованості по кредитному договору № DN81AR17570091 від 26 травня 2008 року.
При цьому, судовим рішенням встановлено, що банком було свідомо приховано від приватного нотаріуса інформацію про те, що заборгованість за договором № DN81AR17570091 від 26 травня 2008 року вже стягнута судовим рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2011 року по справі № 2-1086/11.
Вчинення особою процесуальних дій із умисним приховуванням обставин, що мають юридичне значення - не можуть впливати на перебіг позовної давності.
Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності об`єму і кількості наданих послуг виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги - є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, в яких міться деталізований опис виконаних адвокатом робіт (зміст витраченого часу та кількість годин), акт про прийняття-передачу наданих послуг та квитанцію № 245 від 30 травня 2021 року про оплату послуг адвоката. 
Таким чином, відповідачем було документально доведено, що ним понесено витрати на правничу допомогу, їх розрахунок, який за переконанням колегії суддів є співмірним із об`ємом наданих послуг професійної правової допомоги, а тому у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстав для його скасування колегією суддів не встановлено
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 22 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з часу її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач                                                                                  Ю. В. Дряниця

Судді:                                                                                                       Т. О. Кривчун

                                                                                                       О. В. Чумак