Номер провадження: 22-ц/813/1711/21 
Номер справи місцевого суду: 522/17925/16-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08.12.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
          головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                               суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.
                   при секретарі: Павлючук Ю.В., 

за участю: адвоката позивача ОСОБА_1 – Наседкіна О.І.,
адвоката третьої особи ОСОБА_2 – ОСОБА_3 ,

           переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Наседкіна Олега Ігоревича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1   до Одеської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання права власності  та за самостійним позовом третьої особи ОСОБА_2  до ОСОБА_1 , Одеської міської ради про поновлення строку для прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно,- 
в с т а н о в и в:
22 вересня 2016 року ОСОБА_1   звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, який був уточнений 14.06.2017 року та пред`явлений до Одеської міської ради (т. 1, а.с. 94-95), за яким вона просила суду визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32,1 кв.м., у порядку спадкування за законом після смерті дідуся ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позову посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , яка з ІНФОРМАЦІЯ_3 по момент смерті перебувала в зареєстрованому шлюбі із дідусем позивача – ОСОБА_5 . Мешкали вони в квартирі АДРЕСА_1 . ОСОБА_6 отримала вказану квартиру, перебуваючи у шлюбі, на підставі свідоцтва про право власності, виданого 20.06.2006 року УЖКГ Одеської міської ради, р/н НОМЕР_1 . Між тим, у подальшому рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.12.2014 року по справі №522/12271/14, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 25.02.2015 року, за позовом ОСОБА_5 було визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності від 20.10.2006 року. Підставою для скасування зазначених правовстановлюючих документів на ім`я ОСОБА_6 став той факт, що її чоловік також мав право взяти участь в приватизації квартири. Після набрання рішенням законної сили, її дідусь звернувся до органу приватизації та висловив намір на приватизацію, проте отримати свідоцтво не встиг. Дідусь помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , та вважає, що після його смерті відкрилась спадщина у вигляді належної йому в цілому квартири АДРЕСА_1 . Оскільки її дідусь не залишив заповіту, спадкоємців першої черги за законом не існує, тому позивачка вважає, що вона як онука померлого має право на вказану спадщину. У червні 2016 року вона звернулась із заявою про прийняття спадщини після померлого дідуся до нотаріальної контори, проте через відсутність правовстановлюючих документів вона була змушена звернутись до суду з вказаним позовом.
Протокольною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.08.2018 року до участі у справі було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору,  ОСОБА_2 , яка 17.12.2018 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , Одеської міської ради, про поновлення строку для прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно (т. 1, а.с. 222-229), а  після залишення позову без руху надала до суду уточнену позовну заяву (т. 2, а.с. 2-31).
В обґрунтування самостійного позову ОСОБА_2 посилалась на те, що ОСОБА_5 залишив на її користь заповіт, згідно якого заповідав їй все належне йому майно. Про існування вказаного заповіту їй стало відомо лише 16 березня 2018 року, коли вона вирішила відвідати свого давнішнього приятеля – ОСОБА_5 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , проте в квартирі його не застала та від сусідів дізналась про його смерть. Державний нотаріус Шостої Одеської державної нотаріальної контори підтвердила їй факт існування відповідного заповіту, складеного ОСОБА_5 , також повідомила, що в нотаріальній конторі зберігається лише його дублікат, оригінал заповіту за життя забрав сам ОСОБА_5 ; також повідомила про існування спадкової справи, відкритої нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори. Вказувала, що звернувшись 02.04.2018 року до державного нотаріуса Другої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, їй було повідомлено про пропуск шестимісячного строку на подання такої заяви, роз`яснено право на звернення до суду, а також вона дізналась про існування даного спору за позовом ОСОБА_1 .. Згідно збільшень позовних вимог (т. 2, а.с. 54-56), просила суд:
- визнати пропущений нею строк для прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 таким, що стався з поважних причин;
- визнати за ОСОБА_2 право власності у порядку спадкування за заповітом померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , заг. пл. 32,1 кв.м..
27 березня 2019 року адвокат Наседкін Олег Ігоревич в інтересах ОСОБА_1 надав суду відзив на самостійний позов ОСОБА_2 , згідно якого заперечував проти заявлених нею вимог та просив відмовити у їх задоволенні із посиланням на те, що третьою особою не доведено поважність причин пропуску нею строку для прийняття спадщини, а тому позов вважає недоведеним (т. 2, а.с. 50-51)
06 травня 2019 року від ОСОБА_2 до суду надійшла відповідь на відзив (т. 2, а.с. 62-71).
У судовому засіданні 15.10.2019 року був присутній представник третьої особи – Непомнющий О.М., який самостійний позов третьої особи підтримав та просив задовольнити, із посиланням на те, що ОСОБА_2 не проживала разом зі спадкодавцем та не була обізнана про існування складеного ним заповіту, а тому своєчасно не звернулась до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. Про існування вказаного заповіту її ніхто не повідомляв. Квартира померлим не була приватизована, проте він подав відповідну заяву з приводу приватизації, а отже виходячи із дійсної судової практики вважає, що ОСОБА_2 є спадкоємцем цього майна.
Рішенням Приморського раойнного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1  (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_3 ) до Одеської міської ради  (код ЄДРПОУ 26597691, місцезнаходження м. Одеса, пл.. Думська, 1), третя особа: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації АДРЕСА_4 ), про визнання права власності залишено без задоволення.
Самостійний позов третьої особи ОСОБА_2  (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_3 ), Одеської міської ради (код ЄДРПОУ 26597691, місцезнаходження м. Одеса, пл. Думська, 1) про поновлення строку для прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно задоволено.
Суд визнав пропущений   ОСОБА_2  (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації АДРЕСА_4 ) строк для прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 таким, що стався з поважних причин та
визнав за ОСОБА_2  (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації АДРЕСА_4 ) право власності у порядку спадкування за заповітом померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5   на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , заг. пл. 32,1 кв.м.;
стягнув із ОСОБА_1  на користь держави судовий збір у розмірі 998,00 грн. (дев`ятсот дев`яносто вісім гривень 00 копійок).
В апеляційній скарзі адвокат Наседкін Олег Ігоревич в інтересах позивача   ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, у задоволені позову третьої особи ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно. Крім того, інтереси позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 представляють їх адвокати.
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та у відзиві адвоката Непомнющего Олександра Миколайовича в інтересах третьої особи ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно із статтями 1216 – 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).  Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За змістом статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).  Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (стаття 1222 ЦК України).
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).
У статтях 1268, 1269 ЦК України зазначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою – четвертою статті 1273 цього Кодексу.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
У частинах 1 та 3 статті 1272 ЦК України зазначено, що,  якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними (правовий висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 04 листопада 2016 року у справі №6-1486цс15 та у постанові від 23 серпня 2017 року у справі №6-1320цс17).
Судом першої інстанції встановлено, що з  30 березня 1985 року ОСОБА_5 перебував у шлюбі з ОСОБА_6 , яка померла   ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За життя подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживали у однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 32,1 кв.м., що підтверджується копією довідки №1304 від 16.06.2016р..
На підставі розпорядження органу приватизації від 20.10.2006р. №196825 управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради видало ОСОБА_6 свідоцтво № НОМЕР_4 про право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32,1 кв.м..
Однак, у подальшому, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.12.2014р. по справі №522/12271/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25.02.2015р., було задоволено позов ОСОБА_5 , а саме: визнано незаконним і скасовано розпорядження органу приватизації від 20.10.2006р. №196825, визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_5 від 20.10.2006р., видане управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 та роз`яснено, що це рішення суду є підставою для скасування державної реєстрації права власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32,1 кв.м..(т. 1, а.с. 64-73).
За розглядом справи №522/12271/14-ц, суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку про те, що ОСОБА_5 мав право на участь у приватизації квартири АДРЕСА_1 , в якій проживав та мав реєстрацію на час її приватизації. Суд апеляційної інстанції додатково зазначив, що відмова   ОСОБА_5 у приватизації спірної квартири Департаментом міського господарства Одеської міської ради є порушенням реалізації права позивача стосовно приватизації спірної квартири відповідно до чинного законодавства.
Факт звернення ОСОБА_5 до органів місцевого самоврядування з питання приватизації вказаного житла підтверджується листом КП «Міське агентство приватизації житла» від 25.01.2016р. №19-П/01-07, яким ОСОБА_5 було запропоновано звернутись до юридичного відділу того ж комунального підприємства для отримання консультації з питання виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.02.2014р..
Проте, за життя оформити право власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 не встиг, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 звернулась його онука – ОСОБА_1 (позивачка у справі) та державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори була заведена спадкова справа №236/2016 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_5 ..
Із витребуваної судом спадкової справи вбачається, що нотаріусом була сформована інформаційна довідка зі спадкового реєстру №44294577 від 29.06.2016 року, в якій зазначено про існування складеного ОСОБА_5 заповіту.
12 травня 2014 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Вахненко Ю.О., зареєстрований в реєстрі за №6-364, згідно якого все своє майно заповів ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 133). Дійсність вказаного заповіту ніким не спростована та неоспорена.
Згідно пояснень третьої особи, наданих в її позові, про смерть ОСОБА_5 вона дізналась лише у березні 2018 року від сусідів та нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори 16.03.2018 року їй було повідомлено про існування вищевказаного заповіту, складеного ОСОБА_5 на її користь.
Відповідну заяву про прийняття спадщини ОСОБА_2 направила до Другої Одеської державної нотаріальної контори 29 березня 2018 року (т. 1, а.с. 173).
Матеріали спадкової справи до майна померлого ОСОБА_5 не містять відомостей щодо сповіщення нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Бутчану О.В., як спадкоємця за заповітом, про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 та про наявність відповідного заповіту.
Із боку позивача до суду не надано жодних належних та допустимих доказів щодо обізнаності ОСОБА_2 про смерть спадкодавця та про існування відповідного заповіту на її ім`я станом на смерть спадкодавця та протягом 6 місяців.
Задовольняючи позов третьої особи ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходи з того, що при вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини необхідно ураховувати свободу заповіту, як фундаментальний принцип спадкового права. Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 06.09.2017 року у справі №6-496цс17, у постанові від 10.01.2019 року по справі №263/1221/17. Тому пропущений ОСОБА_2  строк для прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 є таким, що стався з поважних причин. Остільки, ОСОБА_2 як спадкоємниця за заповітом довела наявність спадкового майна, підстави до його успадкування, а також неможливість реалізації спадкових прав у інший спосіб, суд визнав її позовні вимоги обґрунтованими.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що факт наявності у позивачки родинних зв`язків з померлим, як підстави для спадкування за законом не мають значення для вирішення спору, оскільки наявність іншої спадкоємниці за заповітом, а саме ОСОБА_2 , означає, що у позивача не виникли правовідносини щодо спадкування за законом, та як наслідок, відсутнє право вимоги до Одеської міської ради, яка є неналежним відповідачем. Тому позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставні.
Проте, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня  2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року    у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує, що  п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись як вимога  надавати детальну  відповідь  на  кожен аргумент.  Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того,  необхідно брати до уваги,  між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). 
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам  та помилково застосував норми матеріального права.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, третьою особою ОСОБА_2 в судовому засіданні не доведено належним чином підстави позову, а саме те, що причини пропуску строку на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , необізнаність про смерть спадкодавця та відкриття спадщини і існування заповіту спадкодавця  не можуть вважатися поважними, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення нотаріальних дій. Й, навпаки, позивачкою ОСОБА_1 надані суду належні, достовірні та достатні докази для визнання за нею право власності на спадкове майно.
За своєю юридичною природою позов – це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).
Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.   При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від  11  вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у  справі №569/17272/15-ц.
Як уже зазначалось, за частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність такого способу захисту  прав спадкоємця, що пропустив строк для прийняття спадщини, як визнання причин пропуску строку для прийняття спадщини поважними.
З огляду на викладене, позовна вимога про визнання причин пропуску строку для прийняття спадщини поважними є неналежним способом захисту порушеного права, що є підставою для відмову у задоволенні вказаної вимоги через обрання неефективного (неналежного) способу захисту.
Згідно п. 24 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. У резолютивній частині рішення суд повинен вказати відповідно певний період часу з моменту набрання судовим рішенням законної сили, протягом якого спадкоємець може подати заяву про прийняття спадщини, а не конкретну календарну дату, до якої спадкоємець може подати заяву про прийняття спадщини. Додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, не може перевищувати шестимісячного строку, встановленого ст. 1270 ЦК України. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01.04.2019 року у справі №711/9749/16-ц визначив, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженням, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту, тощо.
Обґрунтовуючи причини пропуску строку для прийняття спадщини, третя особа ОСОБА_2 стверджувала, що знаходилась у приятельських стосунках із спадкодавцем   ОСОБА_5 , але про його смерть вона дізналась лише 15 березня 2018 року від сусідів спадкодавця та нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори 16.03.2018 року їй було повідомлено про існування вищевказаного заповіту, складеного ОСОБА_5 на її користь. Відповідну заяву про прийняття спадщини ОСОБА_2 направила до Другої одеської державної нотаріальної контори 29 березня 2018 року.
Жодного доказу на підтвердження своїх доводів про необізнаність про смерть спадкодавця та існування його заповіту на її ім`я, складеного 12 травня 2014 року, третя особа ОСОБА_2 не надала. 
Крім того, судом першої інстанції помилково не враховано, що третя особа ОСОБА_2 , яка проживає за адресою:  АДРЕСА_4 , та квартира АДРЕСА_1 , де проживав спадкодавець ОСОБА_5 , розташовані на відстані декількох кварталів одна від другої у Приморському районі м. Одеси, тому за наявності приятельских стосунків із спадкодавцем вона мала об`єктивну можливість знати про стан своїх прав й звернутись з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строку, а не через два роки після смерті спадкодавця.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правової висновок Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що визначені третьою особою ОСОБА_2 причини пропуску строку для прийняття спадщини не можуть вважатися поважними, що є законною підставою для відмови  їй у позові.  
Після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , відкрилась спадщина на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32,1 кв.м. Позивачка ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом за правом представлення, після смерті дідуся ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , у встановленому законом порядку звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщину й набула права власності на спірне нерухоме майно. Оскільки державним нотаріусом відмовлено позивачу ОСОБА_1 в оформленні спадщини після смерті дідуся, то її право підлягає захисту судом шляхом визнання за позивачем  ОСОБА_1 права власності  на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з однією житлової кімнати, житловою площею 22.2 кв.м., загальною площею 32,1 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті дідуся ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада   2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що даному випадку суд першої інстанції, відмовляючи у позові, допустив непропорційно втручання у право позивача як єдиного законного спадкоємця на спадкування майна після смерті дідуся, оскільки судом не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та його інтересами, що привело до незаконного позбавлення  права  спадкове майно.
Отже, вимоги ОСОБА_1  є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вимоги третьої особи ОСОБА_2 є незаконними, необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Системний аналіз наведених норм права, положень Європейської конвенції з прав людини та  практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду апеляційної інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій – принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору позивач ОСОБА_1 отримала ефективний засіб юридичного захисту свого порушеного права, що передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України та норм матеріального права, а саме, статей 1266, 1272 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та відмову у задоволенні позову третьої особи ОСОБА_2 .
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

 п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Наседкіна Олега Ігоревича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1   до Одеської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання права власності  задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_3 ,  право власності  на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 22.2 кв.м., загальною площею 32,1 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 .
У задоволенні самостійного позову третьої особи ОСОБА_2   до ОСОБА_1 , Одеської міської ради про поновлення строку для прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове, відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 24 грудня 2021 року.
       
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік