УХВАЛА

07 лютого 2022 року 
м. Київ
справа № 260/51/21
адміністративне провадження № К/9901/42621/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Калашнікової О.В.,
суддів: Білак М.В.,  Мельник-Томенко Ж.М., 
перевіривши матеріали касаційної скарги Міністерства юстиції України 
на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року 
у справі №260/51/21 
за адміністративним позовом ОСОБА_1 
до Міністерства юстиції України 
про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, в кому просила: 1) визнати незаконним та скасувати Наказ Міністерства юстиції України від 01 липня 2020 року № 1703/7; 2) зобов`язати Міністерство юстиції України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 03 квітня 2020 року, зареєстровану в Міністерстві юстиції України 06 квітня 2020 року за № С-10048, та прийняти рішення, яким зазначену скаргу задовольнити в повному обсязі.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду       від 21 травня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення       Закарпатського окружного адміністративного суду       від 21 травня 2021 року у справі № 260/51/21 скасовано та прийнято нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано Наказ Міністерства юстиції України № 1703/7 від 01 липня 2020 року.
Зобов`язано Міністерство юстиції України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 03 квітня 2020 року, зареєстровану в Міністерстві юстиції України 06 квітня 2020 року за № С-10048, з врахуванням висновків апеляційного суду, викладених в мотивувальній частині постанови.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в сумі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні.
Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, відповідачем засобами поштового зв`язку подано касаційну скаргу.
Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху. Скаржнику надано десятиденний строк з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, де вказати інші підстави пропуску з наданням відповідних доказів їх поважності, а також надання до суду уточненої касаційної скарги (заяви про уточнення касаційної скарги), в якій привести зазначені скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень у відповідність вимогам  КАС України.
На усунення недоліків касаційної скарги Міністерство юстиції України подало клопотання про поновлення строку для подання касаційної скарги, а також уточнену касаційну скаргу.
В обґрунтування поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження заявник вказує, що Міністерством юстиції України повний текст оскаржуваної постанови отримано 08 вересня 2021 року, маючи право на поновлення пропущеного строку скаржником вперше було подано касаційну скаргу 07 жовтня 2021 року. Проте, ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року, яку як вказує відповідач отримано ним 25 жовтня 2021 року, подану касаційну скаргу було повернуто. Скаржник зазначає, що Міністерство юстиції України є органом із складною організаційною структурою з територіальними органами, а отримання поштової кореспонденції являє собою складний механізм проходження документів, яким передбачено реєстрацію вихідного документа та подальшу передачу такого документа до профільного структурного підрозділу та міжрегіонального управління юстиції, як територіального органу, який здійснює представництво інтересів у судах. Заявник цитуючи практику Європейського суду з прав людини, вважає, що у разі відмови у відновленні строку на подання касаційної скарги, відповідач буде позбавлений можливості оскаржити рішення апеляційної інстанції, чим будуть порушені його права, як сторони у справі. 
Згідно з наказом Голови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2021 року № 84-к суддя-доповідач перебувала у відпустці з 28 грудня 2021 року по 28 січня 2022 року, відповідно до наказу від 28 січня 2022 року №15-кв суддя Білак М.В. перебувала у відпустці з 31 січня 2022 року по 04 лютого 2022 року, тому розгляд цієї заяви відбувся по виходу суддів.
Проаналізувавши доводи скаржника щодо поважності пропуску строку на касаційне оскарження, суд прийшов до наступних висновків.
З матеріалів касаційної скарги слідує, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена 26 серпня 2021 року повний текст якої складено 30 серпня 2021 року, а касаційну скаргу подано на пошту 19 листопада 2021 року, тобто з пропуском передбаченого  статтею 329 КАС України тридцятиденного  строку на касаційне оскарження.
Вперше з касаційною скаргою відповідач звернувся 08 жовтня 2021 року, проте ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року первісна касаційна скарга повернута скаржнику, оскільки в ній не були викладені підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Копію зазначеної ухвали Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року скаржник отримав 23 жовтня 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Суд повторно звертає увагу скаржника, що за змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.
Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.
Верховний Суд повторно звертає увагу скаржника, що статтею 44 КАС України  передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Наведеними положеннями  КАС України  чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку касаційного оскарження, а також належного оформлення касаційної скарги.
Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні касаційної скарги, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
Окрім цього, пунктом другим частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом віднесено до основних засад (принципів) адміністративного судочинства, зміст якого розкриває стаття 8 цього Кодексу, й визначає, що усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.
Отже, органи державної влади, маючи однаковий обсяг процесуальних прав та обов`язків поряд з іншими учасниками справи, мають діяти вчасно та в належний спосіб, дотримуватися своїх власних внутрішніх правил та процедур, встановлених в тому числі нормами процесуального закону, не можуть і не повинні отримувати вигоду від їх порушення, уникати або шляхом допущення зайвих затримок та невиправданих зволікань відтерміновувати виконання своїх процесуальних обов`язків.
Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
У пункті 46 рішення Європейського суду з прав людини «Устименко проти України» (№32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обґрунтованого рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлює особливими і непереборними обставинами. Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.
Слід також зауважити, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1989 року у справі "Компанія "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А." проти Іспанії").
У пункті 41 справи "Пономарьов проти України" Європейський Суд з прав людини зазначив, що "Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків".
Значний проміжок часу з моменту отримання ухвали Суду про повернення касаційної скарги та повторним поданням касаційної скарги (27 днів) вказує на відсутність процесуальної зацікавленості скаржника у касаційному перегляді судових рішень у даній справі.
Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа "Олександр Шевченко проти України", заява №     8371/02, пункт 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.
Поновлення судом строку на касаційне оскарження з урахуванням вищезазначеного не відповідатиме принципу правової визначеності як одного з основних елементів принципу верховенства права.
Отже, оцінивши доводи заяви про поновлення строку на касаційне оскарження, проаналізувавши матеріали касаційної скарги, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання поважними причин пропуску скаржником строку на касаційне оскарження та задоволення заяви про поновлення цього строку. 
Пунктом 1 частини четвертої статті 333 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.
З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтею 333 Кодексу адміністративного судочинства України,
у х в а л и в :
Відмовити у задоволенні клопотання Міністерства юстиції України про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року у справі №260/51/21.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою Міністерства юстиції України на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року у справі №260/51/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії.
Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями і оскарженню не підлягає.

Судді	О.В. Калашнікова М.В. Білак   Ж.М. Мельник-Томенко