Справа № 944/4370/19                                Головуючий у 1 інстанції: Кондратьєва Н.А. 
Провадження № 22-ц/811/3832/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                28 січня 2022 року                                  м.Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадженняцивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 16 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,
                        в с т а н о в и в:
У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 борг у сумі 7000 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ, станом на день звернення, еквівалентно 176120 грн., а також понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1761 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 30000 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 01.05.2018 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, оформлений розпискою позичальника, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача в позику грошові кошти в сумі 7000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 15.08.2019 року, однак, відповідач у визначений договором строк позичених грошових коштів не повернув і вимогу позивача про повернення позики в добровільному порядку не виконав.
Заочним рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 16 березня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7000 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30000 грн. витрат на правничу допомогу та 1761 грн. сплаченого судового збору.
Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 17 листопада 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 в особі свого представника – ОСОБА_3 , просив його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.
Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що справу розглянуто у його відсутності, оскільки він перебував за межами м. Львова на заробітках, внаслідок чого був позбавлений можливості надати суду пояснення та докази в заперечення позовних вимог.
Наголошує, що розписка написана ним під тиском зі сторони позивача, у зв`язку з чим він звернувся із заявою до Яворівського відділу поліції ГУНП у Львівській області про вчинення відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.355 КК України, а тому, на його думку, суд повинен був витребувати і дослідити матеріали кримінального провадження. 
Також звертає увагу, що в розписці не вказано, де саме вона укладалась та місце проживання позичальника, а також наявні розбіжності в даті складання розписки та даті отримання грошей.
Апелянт вважає, що однією лише розпискою не доводиться факт отримання ним вказаної суми грошових коштів.
На переконання апелянта, навіть при візуальному огляді можна дійти висновку про написання тексту розписки нашвидкуруч, під тиском.
12.03.2021 року від сторони позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечуються доводи та вимоги апелянта.
Позивач зазначає, що під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення відповідач визнав, що саме він написав розписку та отримав вказану суму грошових коштів, і жодних доказів, які б підтверджували отримання грошей злочинним шляхом, суду не надав.
Позивач вважає необґрунтованими доводи відповідача про те, що при візуальному огляді розписки видно, що вона складена під тиском, оскільки ні відповідач, ні його представник не володіють спеціальними знаннями для встановлення цієї обставини. 
Звертає увагу, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей, а тому зміст написаної відповідачем розписки свідчить про фактичне отримання ним грошей у вказаній в розписці сумі.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
25.01.2022 року відповідач подав заяву про розгляд справи з повідомленням (викликом) учасників справи, однак, не навів достатньо обгрунтованих підстав для задоволення такого клопотання. 
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 25.01.2022 року, є дата складення повного судового рішення – 28.01.2022 року. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа – незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК).
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. 
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК).
Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_2 (позикодавцем) та відповідачем ОСОБА_1 (позичальником) укладено договір позики, оформлений розпискою відповідача, оригінал якої міститься в матеріалах справи (а.с.80).
За змістом цієї розписки, 01.05.2018 року відповідач позичив у позивача грошові кошти в сумі 7000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 15.08.2019 року.
Факт написання цієї розписки відповідачем визнається.
Письмових доказів на підтвердження факту повернення грошових коштів відповідачем не надано і про це в самій розписці нічого не відображено.
Отже, факт отримання відповідачем від позивача позики на суму, еквівалентну 7000 доларів США, підтверджується написаною відповідачем розпискою, жодних доказів на спростування доводів позивача відповідач суду не надав, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову позивача про стягнення всієї суми грошових коштів, вказаних у розписці.
Доводи відповідача про те, що вказану розписку він написав під тиском, не мають вирішального значення для розгляду даної справи, оскільки укладений з позивачем договір позики відповідач не оспорює.
Безпідставними є доводи відповідача про порушення судом вимог процесуального закону щодо розгляду справи у його відсутності, оскільки відповідач належним чином повідомлявся про розгляд даної справи, про що в матеріалах справи є відповідні поштові повідомлення з відміткою про вручення судових повісток (повідомлень) відповідачу, і такий ні відзиву із запереченнями на позов, ні жодного доказу на підтвердження своїх заперечень до суду першої інстанції не подавав.
Таким чином, підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та/або процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору, немає.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ст.133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу є складовою частиною судових витрат по справі.
Статтею 137 ЦПК передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК).
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача подано відповідні докази і клопотань про зменшення розміру цих витрат відповідач у суді першої інстанції не заявляв, позовні вимоги позивача задоволені судом в повному обсязі, а тому підстав для інших висновків у частині вирішення судом питання розподілу судових витрат у колегії суддів немає.
Таким чином, у колегії суддів немає правових підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, задовольнивши вимоги позивача, та немає підстав для висновку про допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 16 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 28 січня 2022 року.

Головуючий                                                         С.М. Бойко 

Судді:                                                                 С.М. Копняк 

                                                                       А.В. Ніткевич