ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2021 р.	Справа № 520/12821/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,
Суддів: Макаренко Я.М. ,  Кононенко З.О. ,
за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 16.08.2021, головуючий суддя І інстанції: Волошин Д.А., м. Харків, повний текст складено 16.08.21 року у справі № 520/12821/21
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області                  
          про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі – відповідач), в якому просив:
- скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №7 та №8 від 19 лютого 2020 р. до протоколу по справі №204050002374 про відмову ОСОБА_1 в перерахунку пенсії;
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не здійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 з врахуванням в пільговому розмірі спеціального стажу, який дає право ОСОБА_1 на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1, та як працівника, безпосередньо зайнятого повний робочий день на підземних роботах, - періоди його роботи на Шахті імені 23 з`їзду КПРС Державного підприємства “Ровенькиантрацит”, що перейменована у Шахту № 81 “Київська” ДП “Ровенькиантрацит”, учнем гірником підземним з повним робочим днем під землею з 10.06.1991  по 07.07.1991, гірником підземним з повним робочим днем під землею з 08.07.1991 по 02.02.1992, гірничим майстром підземним з повним робочим днем під землею з 03.02.1992 по 18.01.1996, машиністом підіймальної машини з повним робочим днем під землею з 19.01.1996 по 31.12.2009;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати у відповідному пільговому розмірі ОСОБА_1 до спеціального стажу, який дає йому право на пенсію на пільгових умовах за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, зайнятість на яких дає право на пенсію на пільгових умовах, та як працівника, безпосередньо зайнятого повний робочий день на підземних роботах за Списком № 1, та який дає право на пільгову пенсію за віком згідно ст.ст. 1 та 8 Закону України “Про підвищення престижності шахтарської праці”, періоди його роботи на Шахті імені 23 з`їзду КПРС Державного підприємства “Ровенькиантрацит”, що перейменована у Шахту № 81 “Київська” ДП “Ровенькиантрацит”, учнем гірником підземним з повним робочим днем під землею з 10.06.1991 по 07.07.1991, гірником підземним з повним робочим днем під землею з 08.07.1991 по 02.02.1992, гірничим майстром підземним з повним робочим днем під землею з 03.02.1992 по 18.01.1996, машиністом підіймальної машини з повним робочим днем під землею з 19.01.1996 по 31.12.2009, з 01 лютого 2020 року.
Ухвалою судді від 16.07.2021 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано позивачу термін - десять календарних днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду  з доказами поважності причин його пропуску.
12.08.2021 від позивача до канцелярії Харківського окружного адміністративного суду надійшла заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду, в якій фактично продубльовані ті ж обставини, які ОСОБА_1 зазначив у заяві про поновлення строку звернення до суду, яка була подана разом з позовною заявою. Зазначив, що згідно інформації з Державної прикордонної служби України про перетинання державного кордону України ОСОБА_1 перетнув державний кордон України на виїзд 25 вересня 2020 р., а повернувся лише 11 травня 2021 року, тобто перебував за межами України, а тому пропустив строк звернення до адміністративного суду.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду 16 серпня 2021 року у справі №520/12821/21 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - повернуто позивачу.
На зазначену ухвалу суду позивачем подано апеляційну скаргу. Свою незгоду мотивує тим, що ухвала суду першої інстанції є протиправною та підлягає скасуванню. Просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року у справі №520/12821/21 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідно до інформації з Державної прикордонної служби України про перетин державного кордону України, позивач перетнув державний кордон на виїзд 25.09.2020 року та повернувся лише 11.05.2021 року, тобто перебував за межами України, а тому пропустив строк звернення до адміністративного суду.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористався.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що  з позовними вимогами позивач звернувся до суду поза межами встановленого статтею 122 КАС України, зазначені позивачем в заяві від 12.08.2021 підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду визнані неповажними та необґрунтованими.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для повернення позовної заяви згідно п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України, з огляду на наступне.
Частинами 1 та 2 ст. 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою у зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Частиною 1 ст. 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Поважними за змістом вказаної норми визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.
В контексті наведеної норми поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами справи певних процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.
Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Питання ж поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.
Відповідно до пунктів 1, 9 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк; у випадках передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Як свідчать матеріали справи предметом спору є рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №7 та №8 від 19 лютого 2020 р. до протоколу по справі №204050002374 про відмову ОСОБА_1 в перерахунку пенсії.
Позивач пояснює, що з метою збору додаткових архівних документів, у вересні 2020 року останній виїхав до м. Ровеньки Луганської області, що є тимчасово окупованою територією України, та де фактично зберігається трудовий архів шахти. 
У жовтні 2020 року позивач отримав в м. Ровеньки Луганської області первинні накази за період за період 1991 – 2011 роки, а саме копії наказів №430/к від 10.06.1991, №523/к від 08.07.1991, № 90/к від 03.02.1992, № 65/к від 19.01.1996, № 2040/к від 29.12.2011 та № 1/к від 30.12.2011.
Разом з тим, перетнувши державний кордон 25.09.2020 року, перебував на тимчасово окупованій території, позивач повернувся лише 11.05.2021 року, тобто перебував за межами України.
Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що заява про перерахунок пенсії з наказами за період 1991-2011 роки, а саме копіями наказів №430/к від 10.06.1991, №523/к від 08.07.1991, № 90/к від 03.02.1992, № 65/к від 19.01.1996, № 2040/к від 29.12.2011 та № 1/к від 30.12.2011, які позивач отримував на тимчасово окупованій території України, та де фактично зберігається трудовий архів шахти, позивачем до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області не подавалась та рішення про відмову у перерахунку пенсії позивачу на підставі нових доказів відповідачем також не приймалось, є безпідставним та необґрунтованим.
Так, повертаючи позовну заяву судом першої інстанції не було встановлено обставин щодо початку перебігу строку для звернення позивача до суду з цим позовом виходячи із кожної позовної вимоги, що були заявлені ОСОБА_1 , зокрема, щодо рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №7 та №8 від 19 лютого 2020 р. до протоколу по справі №204050002374 про відмову ОСОБА_1 в перерахунку пенсії. В свою чергу, без з`ясування зазначених обставин відсутні підстави стверджувати, що було пропущено строк встановлений для звернення до суду з відповідним позовом.
Крім того, судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки доводам позивача, покладеним в обґрунтування заяви про поновлення строку звернення до суду, стосовно вжитих позивачем заходів з метою отримання первинних наказів, а також обставин, що перешкоджали позивачу звернутися до суду раніше 14.07.2021, окрім перебування тимчасово окупованій території.
Суд першої інстанції лише зазначає, що у запиті представник позивача просив надати інформацію за вересень 2020 року та травень 2021 року, інші періоди у запиті не зазначені, тому у суду відсутня можливість перевірити, чи виїздив позивач з тимчасово окупованої території до травня 2021 року. 
Окрім того, суд першої інстанції не позбавлений можливості витребувати необхідні для розгляду справи докази за власною ініціативою.
За наведених обставин, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем був пропущений строк звернення до суду з даним адміністративним позовом через його передчасність і необґрунтованість.
Враховуючи викладене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви на підставі п. 9. ч. 4 ст. 169 КАС України.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що за змістом ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Право на суд, аспектом якого є доступ до суду, є однією із гарантій основоположного права на справедливий суд. За усталеною практикою Європейського суду з прав людини рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Іліан проти Туреччини» правило встановлення обмежень до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини у справі.
У рішеннях по справі «Мірагаль Есколанро та інші проти Іспанії» від 13.01.2000 та по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998, Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У справі «Делькур проти Бельгії» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві, у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст. 6 Конвенції не відповідало б меті та призначенню цього положення.
Колегія суддів вважає, що передчасне застосування процесуального обмеження, тобто повернення позовної заяви з причини пропуску строку звернення до суду із даним позовом за своєю суттю буде свідченням необґрунтованого позбавлення заінтересованої особи права на оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, тобто права на справедливий суд.
Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.03.2018 року по справі № 804/243/16, відповідно до якого, вияв надмірного формалізму під час застосування норм права міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи, що судом першої інстанції зазначені вище обставини залишені поза увагою та цим обставинам не надана належна правова оцінка, то колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви.
Відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спірного питання, у зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 252, 308, 310, 312, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 16.08.2021 у справі №520/12821/21  скасувати.
Справу № 520/12821/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	О.М. Мінаєва	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Я.М. Макаренко    З.О. Кононенко   	
Повний текст постанови складено  23.12.2021 року