ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/339/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/317/21 Категорія: 308030000 	Демчик Р. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       24 лютого 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Фетісової Т., Новікова О.М.
за участю секретаря Винник І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргуОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 листопада 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» звернулося до суду із даним позовом.
В обґрунтування якого вказало, що 5 лютого 2006 року між «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_8 , як позичальником, було укладено кредитний договір № 16.06-04/312-КЛ, згідно з яким банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 43 000,00 (Сорок три тисячі) доларів США, на строк з 15 лютого 2006 по 14 лютого 2011 року. 
Забезпеченням виконання зобов`язання по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв`язку з порушенням умов кредитного договору та інших витрат банку, виступала квартира за адресою: АДРЕСА_1 , передана в іпотеку банку громадянином ОСОБА_1 , згідно Іпотечного договору №16.06-04/312-КЛ-І, посвідченого 15.02.2006 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я та зареєстровано в реєстрі за № 546.
Відповідно до довідки, виданої Управлінням з питань держаної реєстрації Черкаської міської ради від 16 листопада 2020 року (додається) у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Станом на дату подачі позову єдиним законним власником майна за адресою: АДРЕСА_1 є Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», а реєстрація відповідачів вищевказаній квартири створює позивачу перешкоди у користуванні власністю.
На підставі викладеного ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» просило визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 , вирішити питання про судові витрати.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 листопада 2021 року позов ТОВ «ФК «Вектор Плюс» задоволено.
Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 такими, що втратили право на користування нерухомим майном, а саме: квартирою АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Вектор Плюс» суму судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 1051.00 грн з кожного.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що доводи позивача про те, що наявність зареєстрованого місця проживання відповідачів в його квартирі порушує його права та інтереси як власника, є обґрунтованими, оскільки в такому випадку позивач змушений нести додаткові витрати з оплати комунальних послуг, позбавлений в повній мірі реалізувати свої права щодо можливості використання належного йому майна іншими особами. Отже реєстрація відповідачів порушує і законні інтереси позивача.
Крім того, суд дійшов висновку про відсутність порушення будь-яких прав малолітніх дітей у зв`язку із тим, що на момент укладення Іпотечного договору ці малолітні діти зареєстровані у встановленому Законом порядку у спірній квартирі не були, але були зареєстровані вже після укладення Іпотечного договору поза волею Іпотекодержателя - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», що може свідчити про навмисну реєстрацію місця проживання малолітніх осіб, у спірній квартирі для унеможливлення або ускладнення виконання рішення суду.
Враховано, що саме батьки дитини несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини та дотримання прав дитини, в тому числі на належне житло, а права дитини на житло залежить від правомірності користування цим житлом її батьками, з якими дитина має право проживати.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 вказують, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а тому просили скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що 11.05.2016 року позивачем було незаконно примусово виселено відповідачів із зазначеної квартири.
Зазначають, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. У даному випадку відповідачі відсутні в житлі проти їх волі, внаслідок незаконного виселення. Водночас підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Зазначають, що судом не враховано відсутність іншого житла у родини з малолітніми дітьми, що свідчить про недотримання норм законодавства про обов`язкове отримання дозволу органу опіки та піклування (органу у справах дітей) на зняття з реєстрації.
Крім того, жодних доказів про понесені витрати позивач не надав і не міг надати, оскільки всі послуги нараховуються на відповідачів та оплата і стягнення таких платежів покладено на них, як зареєстрованих осіб. 
Зазначають, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та спів мірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом.
Оскільки право власності на іпотечне майно зареєстроване за колишнім власником до укладення кредитного договору, тобто квартира придбана не за кредитні кошти, тому до спірних правовідносин слід застосувати положення статті 109 ЖК УРСР, щодо заборони виселення без надання іншого жилого приміщення.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Вектор Плюс» вказує, що відповідач ОСОБА_1 добровільно з кредитором вирішував питання щодо передачі позивачеві предмету іпотеки, як новому власнику, а також пообіцяв вирішити питання зняття з обліку місця реєстрації в цій же квартирі. Надалі, майже 5 років ніхто з відповідачів не проявили ніякого інтересу до спірного житла. Відповідачі по справі лише зареєстровані в кв. АДРЕСА_2 , однак вже близько 5 років там фактично не проживають і не сплачують за комунальні послуги.
Враховуючи, що позивач є одноосібним власником спірної квартири, а реєстрація відповідачів у спірній квартирі створює позивачу перешкоди у користуванні квартирою, а також враховуючи те, що відповідачі у спірній квартирі не проживають, не буде порушено справедливого балансу між інтересами осіб – учасників справи, оскільки відбулось у відповідності до закону, яким визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15 лютого 2006 року між «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_8 , було укладено кредитний договір № 16.06-04/312-КЛ, згідно з яким банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 43 000,00 грн, на строк з 15 лютого 2006 по 14 лютого 2011 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_8 за кредитним договором, погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв`язку з порушенням умов кредитного договору та інших витрат банку, виступала квартира за адресою: АДРЕСА_1 , передана в іпотеку банку громадянином ОСОБА_1 , згідно Іпотечного договору №16.06-04/312-КЛ-І, посвідченого 15.02.2006 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я та зареєстровано в реєстрі за № 546.
Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкт нерухомого майна від 22.12.2020 року № 238163702 квартира АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», на підставі договору іпотеки серія та номер:546, виданий 15.02.2006, видавник: приватний нотаріус Черкаського МНО Фіщук В.Я.
Згідно з довідкою Управління з питань реєстрації від 16.11.2020 №23556-01-10 за адресою АДРЕСА_1 , станом на 16.11.2020 року зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 13.06.2003 року та по теперішній час; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 26.11.2011 року та по теперішній час; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 26.11.2011 року та по теперішній час; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 26.11.2011 року та по теперішній час; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 26.11.2011 року та по теперішній час; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 13.12.2013 року та по теперішній час; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 29.08.2018 року та по теперішній час.
Відповідно до Акта №1 від 11 листопада 2020 року про встановлення факту фізичного та технічного стану квартири та комунікацій, посвідченого ОСББ «Дніпрова Казка», представника позивача та мешканців будинку, встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 перебуває в незадовільному стані, потребує ремонту, в квартирі немає електроенергії та води, мешканці не проживають в квартирі близько 5 років.
Таким чином, судом встановлено, що відповідачі не мешкають за зареєстрованим місцем проживання. 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі  № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18.
Отже, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суд має визначити, чи є такий спосіб ефективним: вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення повинна гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.
Згідно частини 1 статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом зазначених норм права власник, за наявності для того законних підстав, має право вимагати усунення порушень свого права на житлове приміщення будь яким шляхом, зокрема як шляхом виселення осіб, що проживають у цьому приміщення так і шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування цим приміщенням, якщо такі особи не проживають, а також шляхом зняття їх з реєстрації у цьому приміщенні.
За змістом норм ЖК УРСР щодо виселення, такий спосіб захисту застосовується за наявності осіб, які проживають у спірному приміщенні, тоді як усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що витратила право користування може бути тоді коли особа не проживає у спірному приміщенні.
У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном у випадку, коли особа не проживає у спірному житловому приміщенні, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування.
Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі №345/1241/19.
Отже, позивачем, при зверненні до суду із позовом, вірно обрано спосіб захисту, оскільки відповідачі у спірній квартирі не проживають з 11.05.2016 року, що не заперечується учасниками справи.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Звертаючись до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» зазначило, що позивач є одноосібним власником спірної квартири, а реєстрація відповідачів у спірній квартирі створює позивачу перешкоди у користуванні квартирою, а також враховуючи те, що відповідачі у спірній квартирі не проживають близько 5 років, не буде порушено справедливого балансу між інтересами осіб – учасників справи.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина перша та друга статті 319 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.
Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Отже, враховуючи те, що позивач є одноосібним власником спірної однокімнатної квартири, а реєстрація відповідачів у спірній квартирі створює позивачу перешкоди у користуванні житлом, а також враховуючи те, що відповідачі у спірній квартирі з травня 2016 року не проживають, а проживають за адресою: АДРЕСА_3 , то задовольняючи позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом позбавлення відповідачів права користування спірною квартирою, не буде порушено справедливого балансу між інтересами осіб - учасників справи, оскільки відбулось у відповідності до закону, яким визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Колегія суддів також враховує той факт, що дійсно реєстрація  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 відбулася після укладення іпотечного договору №16.06-04/312-КЛ-І від 15 лютого 2006 року, та в порушення вимог п. 9.1. вказаного договору, оскільки така реєстрація відбулася без погодження із іпотекодержателем.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про порушення конституційного права на житло неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , оскільки згідно з встановленими судом обставинами у справі, останні не мали прав на спірну квартиру під час передачі її в іпотеку банку. А право користування малолітніми дітьми спірною квартирою припинено внаслідок переходу права власності на житло до нового власника на підставі договору іпотеки, який укладено ОСОБА_1 , як іпотекодавцем. З огляду на зазначене, відсутні підстави для висновку, що при задоволенні вказаного позову будуть порушені права неповнолітніх дітей.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що у разі виселення відповідачів із спірного приміщення, статтею 109 ЖК УРСР передбачено надання іншого жилого приміщення за обставин, як у даній справі, коли жиле приміщення було придбане не за кредитні кошти, то перевіривши такі твердження, колегія суддів враховує наступне.
Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР.
Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення   статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15). Такий правовий висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року по справі № 643/18788/15-ц, провадження № 14-93цс19. У цій постанові, зокрема зазначено, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню вказані норми. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі  статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку» є передбачуваними.
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Законом України від 22 вересня 2011 року  № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни  до  статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні  стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі №285/3206/19 зазначено: «…Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, поведінку учасників правовідносин, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із визнанням їх такими, що втратили право користування спірним житлом і як наслідок виселення, слід відмовити.».
Водночас у справі, що переглядається встановлено, що відповідачі з травня 2016 року не проживають у спірній квартирі, тому позивачем не ставиться питання щодо їх виселення, що у свою чергу зумовлювало б застосування до спірних правовідносин статті 109 ЖК Української РСР у поєднанні з вимогами статті 40 Закону України «Про іпотеку».
Судом достеменно встановлено проживання відповідачів за адресою  АДРЕСА_3 , що ними не заперечується, а тому наявні підстави для захисту порушених прав власника спірної квартири ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на розпорядження та користування даним майном на власний розсуд.
Крім того, вказуючи в апеляційній скарзі на незаконне виселення відповідачів з квартири, у зв`язку з чим ними подано заяву про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів, та зважаючи на наявний у справі висновок №225 про результати перевірки за матеріалами ЄО Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області №30670 від 23.06.2016 року, колегією суддів враховано, що відповідачам роз`яснено їх право звернення до суду у порядку цивільного судочинства та доведено до відома про відсутність у діях ТОВ «ФК Вектор Плюс» складу злочину.
Водночас, протягом 2016-2021 років із позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, відповідачі не зверталися, що свідчить про їх «мовчазну згоду» із діями ТОВ «ФК «Вектор Плюс».
Щодо наявності судового наказу у справі №711/6016/17 від 28.08.2017 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за спожиту теплову енергію, що утворилась станом на 01.05.2017 року, то колегія суддів зауважує наступне.
Частиною 4 статті 319 ЦК України передбачено, що власність зобов`язує.
У разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то суб`єктом правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа. Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише відповідно до статті 156 ЖК УРСР.
Відповідно до статей 156, 162 ЖК УРСР саме власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна сформованої 22.12.2020, право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» 25.03.2016 року.
Отже, після набуття права власності на спірну квартиру ТОВ «ФК «Вектор Плюс» зобов`язаний нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг.
Вказуючи на наявність судового наказу по стягненню з них заборгованості, відповідачі жодних дій для його оскарження у зв`язку з втратою права власності не здійснили, тобто фактично погодились з вказаним розміром боргу та з періодом його нарахування.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 – залишити без задоволення. 
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 листопада 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 24 лютого 2022 року.

Судді: