ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       01 лютого 2022 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 713/1426/21
                                                                Провадження №22-ц/822/105/22
                               
Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Литвинюк І.М.,
суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.,
секретар - Скрипка С.В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,
третя особа - Орган опіки та піклування Вижницької РДА Чернівецької області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерне товариство «Українська залізниця» на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 листопада 2021 року, 

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до АТ «Українська залізниця», третя особа - орган опіки та піклування Вижницької РДА Чернівецької області, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю.
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 19 січня 2018 року машиніст тепловоза №953 Чернівці-Вижниця ТЧ-13 ЧЕРНЦ, власником якого є АТ «Українська Залізниця», допустив наїзд на ОСОБА_3 , який внаслідок отриманих травм помер.
Зазначала, що 19 січня 2018 року за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018260060000025 та розпочато досудове розслідування.
У відповідності до лікарського свідоцтва про смерть № 97 від 22 січня 2018 року отримані ОСОБА_3 тілесні ушкодження знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із його смертю.

Вказувала на те, що неповнолітньому ОСОБА_2 12 років і втрата батька є потрясінням в житті дитини, оскільки він позбавлений можливості отримувати його допомогу та підтримку, що безумовно вплине на його подальше життя. Вона є матір`ю ОСОБА_2 та здійснює представництво неповнолітнього сина.
Враховуючи те, що смерть ОСОБА_3 змінила життя ОСОБА_2 та зруйнувала нормальні життєві зв`язки, позивачка, звернувшись до суду з даним позовом, просила стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_2 300 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 листопада 2021 року позовні вимоги задоволено частково. 
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 , інтереси якого представляє ОСОБА_1 , у відшкодування моральної шкоди - 136 000 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
На вказане рішення суду відповідач АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. 
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, постановлене внаслідок недоведеності належними та допустимими доказами обставин заподіяння моральної шкоди, які суд визнав встановленими і доведеними, з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд не врахував конкретних обставин даної справи, відсутності в діях відповідача ознак протиправності та відсутності вини у нещасному випадку. Судом не надано належної оцінки тій обставині, що потерпілий свідомо допустив настання негативних наслідків, оскільки він перебував на колії, знехтував правилами та інструкціями, а відтак залізницею не вчинялася протиправна поведінка щодо загиблого. 
Судом не вмотивовано рішення в частині розміру моральної шкоди та чи відповідає визначений розмір шкоди засадам розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням обставин справи та наслідків, які настали для позивача.
Податковий кодекс України не передбачає пільг щодо оподаткування моральної шкоди у таких випадках. Вважає, що сума відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, в розмірі, що перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом, підлягає оподаткуванню. Якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи моральну шкоду, ця особа виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадку, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу, про що суд не зазначає. 
На апеляційну скаргу подано відзив, в якому представник позивача просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 листопада 2021 року- без змін. 

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що заподіяна позивачу моральна шкода внаслідок загибелі ОСОБА_3 підлягає відшкодуванню відповідачем АТ «Укрзалізниця», як власником джерела підвищеної небезпеки, оскільки представником останнього у судовому засіданні не доведено, що шкода була завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
При визначенні розміру моральної шкоди місцевий суд виходив із розумності, справедливості, глибини та тривалості моральних страждань, яких неповнолітній зазнав внаслідок смерті батька, характеру та тривалості немайнових втрат, які зруйнували нормальні життєві зв`язки, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 19 січня 2018 року, приблизно о 22 год. 30 хв., в м. Вашківці на частині залізничної дороги сполученням Чернівці-Вижниця було виявлено труп ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 . Причина смерті останнього - наїзд тепловоза маршрутним сполученням «Чернівці - Вижниця» під керуванням машиніста ОСОБА_4 , жителя с. Біла Чорторийського району Тернопільської області. 
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 97 від 22 січня 2018 року отримані ОСОБА_3 при зіткненні з потягом тілесні ушкодження знаходяться в прямому причинно-наслідковому із його смертю.
Постановою від 24 лютого 2018 року слідчим СВ Вижницького ВБ Бруєвим В.А. кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 12018260060000025 від 20 січня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України, закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 284 КПК України. 
Також встановлено, що власником тепловоза №953 Чернівці-Вижниця ТЧ-13 ЧЕРНЦ є АТ «Українська Залізниця».
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Вашківецької міської ради 16 жовтня 2006 року, актовий запис 53, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 - ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».
Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.
Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.
Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За змістом пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Відповідно до частини першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухово- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непероборної сили або умислу потерпілого.
Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.
Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року № 14-463цс18 (справа № 210/5258/16-ц) та постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа № 336/3665/16-ц).
Доводи апелянта про те, що шкода спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без врахування вини, та може бути звільнений від такої відповідальності лише спричинення шкоди за наслідками непоборної силі або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.
Обставин непереборної сили або умислу потерпілого судом не встановлено.
Враховуючи вищевикладене, що обставин непереборної сили або умислу потерпілого не встановлено, що смерть ОСОБА_3 заподіяна внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, позивачка звернулася до суду в інтересах неповнолітнього сина загиблого, моральна шкода підлягає відшкодуванню.
Вимоги частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Смерть рідної людини, це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.
Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.
Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2019 року у справі № 213/4098/18(провадження № 61-14398св19).
Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Суд першої інстанції правильно виходив з того, що моральна шкода неповнолітньому завдана смертю його батька, що спричинило та буде спричиняти дитині душевні страждання протягом усього його життя.
При цьому колегія суддів враховує, що смерть ОСОБА_3 спричинена також  у зв`язку з його особистою необережністю, а отже однією з причин загибелі є недотримання померлим правил поведінки на залізничному транспорті, що тягне за собою зменшення суми відшкодування. 
З огляду на те, що позивачка просила стягнути у відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 300 000 грн, з урахуванням вищезазначених обставин, суд першої інстанції задовольнив позовну вимогу у значно меншому розмірі, що, на думку суду, є належним відшкодуванням у цьому випадку і відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача про необґрунтованість розміру моральної шкоди.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
За таких підстав, колегія суддів приходить до висновку, що стягнення на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 136 000 грн при встановлених обставинах становитиме для нього достатню справедливу сатисфакцію.
Крім цього, апелянт звертає увагу на те, що з 23 травня 2020 року набрали чинності зміни до Податкового кодексу України (далі - ПК України) щодо оподаткування доходів податком на доходи фізичних осіб, внесені Законом України від 16 січня 2020 року 466-ІХ «Про внесення змін до ПК України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві». Зокрема, зміни були внесені до ст.164.2.14 ПК України щодо оподаткування на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди. У зв`язку з цим, просить суд при винесенні рішення у даній справі врахувати вищевказані зміни в податкове законодавство та визначити порядок його виконання із врахуванням обов`язку відповідача щодо сплати податків із сум, що стягуються на користь позивача.
Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV ПК України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (ст.164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (ст.165 ПК України).
Так, згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 п.164.2 ст.164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.
При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст.167 ПК України.
Відповідно до підпункту 14.1.180 п.14.1 ст.14 ПК України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філії, відділень, інших відокремлених підрозділів), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV ПК України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому ст.18 та розділом IV ПК України.
Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові №180/683/13-ц (провадження № 61-14316св18) від 25 липня 2018 року, яку суд вважає за необхідне застосувати, оскільки моральну шкоду завдано подією, яка відбулася 19 січня 2018 року.
Виходячи з аналізу зазначених правових норм, вбачається, що податковий агент сплачує податок на суму відшкодування шкоди за рішенням суду, яка спрямовується на відшкодування шкоди, завданої життю та здоров`ю громадянина та яка не включається до загального оподатковуваного доходу і не підлягає оподаткуванню.
Враховуючи наведене, суд вважає, що сума моральної шкоди, визначена рішенням суду, підлягає стягненню на користь позивача без відрахування податків та загальнообов`язкових зборів.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до статті 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.
На підставі викладеного, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерне товариство «Українська залізниця» залишити без задоволення. 
Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 02 лютого 2022 року.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк
Судді:                                                                А.І. Владичан
       
                                                                               І.Б. Перепелюк