ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2022 року м. Херсон

Справа № 766/14056/16-ц
Провадження № 22-ц/819/404/22

        Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя – доповідач) Воронцової Л. П.
суддів:         Ігнатенко П. Я.
Пузанової Л.В. 
секретар          Савицька А.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суд Херсонської області від 28 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,
В С Т А Н О В И В :
В листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , який неодноразово уточнюючи та доповнюючи, остаточно просила розірвати з відповідачем шлюб, здійснити поділ спільного майна, визнавши за кожним з них право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості 1/2 частини транспортних засобів у сумі 237 844,50 грн, а саме: Mercedes –Benz,2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1 - 105 432,00 грн., Nissan Primastar, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_2 - 66 206,00 грн., Nissan Primastar, 2003 року випуску державний номер НОМЕР_3 - 66 206,00 грн., та як із співвласника квартири, половину витрат на її утримання в сумі 11 652,00 грн.
В обґрунтування позову зазначала, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 1997 року, з липня 2014 року між ними припинені сімейні відносини. За час шлюбу ними придбана вищезазначена квартира та транспортні засоби. Автомобілі ОСОБА_1 продав, тому вона просить компенсувати половину їх вартості. Зазначає, що відповідач не проживає у квартирі, але як співвласник повинен нести витрати на її утримання, просила стягнути половину вартості сплачених нею послуг.
       В квітні 2017 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом, просив припинити право власності за ним на Ѕ частки квартири, визнати за ОСОБА_2 право власності на належну йому Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , стягнути з позивачки на його користь дійсну (ринкову) вартість Ѕ частки вказаної квартири, розмір якої буде встановлений висновком судової товарознавчої експертизи, стягнути з ОСОБА_2 суму платежів, яка була стягнута з нього за судовим наказом та сплачена ним - 7010,88 грн за теплопостачання до квартири.
       В обґрунтування зустрічного позову посилався на те, що транспорті засоби, які є предметом спору, були придбані у Великій Британії за кошти його рідної сестри з метою подальшого продажу на Україні та отримання прибутку, продані ще під час їх сумісного проживання з позивачкою за генеральними довіреностями, прибуток від продажу яких витрачено на потреби родини. 
       Уточнивши позовні вимоги у заяві від 31.05.2017, ОСОБА_1 зазначив, що вимоги про припинення його права власності на частку у спірній квартирі, визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру, стягнення з відповідачки грошової компенсації , втратили для нього актуальність, тому просив стягнути з відповідачки на його користь 7010,88 грн. , сплачених на погашення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 06 жовтня 2020 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву. 
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 28 вересня 2021 року позов задоволено частково.
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 26 листопада 1997 року .
Проведено поділ майна подружжя. Визнано за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 за кожним право власності на 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 . 
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 – 237 844,50 грн. (двісті тридцять сім тисяч вісімсот сорок чотири гривні п`ятдесят копійок), що становить половину вартості КТЗ: марки Mercedes-Benz модель Sprinter 2198, 2005 року випуску, д. н. НОМЕР_1 ; марки Nissan модель Рrimastar, 2003 р. випуску, д. н. НОМЕР_2 ; марки Nissan модель Рrimastar, 2003 р. випуску, д. н. НОМЕР_3 . 
В задоволенні решти позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 4960,80 грн. (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят гривень вісімдесят копійок).
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про компенсацію витрат на утримання майна відмовлено в повному обсязі.
Не погоджуючись з рішенням суду, в частині стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частки транспортних засобів, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просив скасувати зазначене рішення в частині стягнення з нього на користь позивача в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя 237  844,50 грн., що становить половину вартості КТЗ, ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволені зазначених позовних вимог, стягнути із ОСОБА_2 на його користь судові витрати, зазначаючи, що судом порушено норми матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що спірні автомобілі не є їх з відповідачкою спільною сумісною власністю, вони були лише зареєстровані тимчасово за ним, так як придбані за кошти його сестри – ОСОБА_3 , яка проживає у Великій Британії з метою перепродажу в Україні. Вартість автомобілів, витрати по їх оформленню, транспортуванню та реєстрації він повертав сестрі, а різницю між ціною продажу і витратами сестри залишав собі, що було його заробітком на той час. За кошти виручені від продажу автомобілів він утримував сім`ю, сплачував комунальні послуги.
Вказані транспортні засоби не визнані судом спільною сумісною власністю подружжя, не встановлено та не виділено частки кожного з подружжя, суд лише дійшов висновку, що вони є спільним майном подружжя, при цьому, всупереч, усталеної практики Верховного Суду щодо критеріїв, які дозволяють надати спірному майну режим спільної сумісної власності подружжя.
Матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що автомобілі є його та ОСОБА_2 спільною власністю, що вони купувалися за їх спільні кошти, як і не встановлено таку мету придбання, яка б дозволила транспортним засобам правовий режим спільного майна подружжя.
Суд, всупереч нормам цивільного законодавства неправомірно визначив вартість стягнутої з нього компенсації, взявши до уваги неналежний доказ - висновок (звіт) про незалежну оцінку об`єктів від 27.08.2018 , яким визначено вартість не спірних транспортних засобів, а ринкову вартість аналогічних транспортних засобів. Натомість, суд міг витребувати у Регіонального сервісного центру МВС в Херсонській області відомості та документи, на підставі яких здійснювалося переоформлення транспортних засобів, або реєстрація їх на території України, з яких би вбачалася вартість саме спірних транспортних засобів.
При вирішенні даного спору суд мав би застосувати положення частин 4, 5 статті 71 СК України, присудження грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, у разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Вимога про стягнення половини вартості транспортних засобів заявлена позивачкою в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, а не в порядку ст.364 ЦК України, з чим апелянт не погоджується, і такий поділ майна свідчить про фактичне припинення її права власності на спірне майно. У будь-якому разі, позивачкою обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у позові. Належним способом захисту права позивача є оскарження вчинених ним правочинів щодо відчуження спірного майна і скасування реєстраційних дій.
Вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає принципам справедливості і верховенства права. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що спірні автомобілі були придбані за рахунок їх сімейного бюджету для власного використання і ведення бізнесу; вони були у наявності до травня 2014 року, як і дохід від їх використання, мови про їх відчуження не було. Потім чоловік пішов до іншої жінки, забравши три автомобілі і продовжуючи їх використання з метою отримання доходу. Категорично заперечує, що сестра чоловіка – ОСОБА_3 давала кошти на придбання транспортних засобів, бо зайвих грошей вона не мала : знаходилась у відпустці по догляду за дитиною, ніде з чоловіком не працювали, на утриманні мали двох дітей, жили за рахунок соціальної допомоги, яку ОСОБА_3 отримувала, як одинока матір. Відповідач, дізнавшись про поданий нею позов про поділ майна, переоформив автомобілі на третіх осіб, тому замість первісних вимог про реальний поділ майна вона заявила клопотання про призначення товарознавчої експертизи для встановлення ринкової вартості відчужених автомобілів і просила суд стягнути компенсацію вартості їх Ѕ частини. За кермом одного із спірних автомобілів вона бачила відповідача декілька разів під час судового розгляду даної справи, що також спростовує твердження останнього про відчуження автомобілів ще за час спільного їх проживання і витрачання коштів від їх реалізації в інтересах сім`ї. Після придбання ними спірних транспортних засобів і налагодження їх бізнесу, відповідач припинив приганяти автомобілі з Англії для продажу, оскільки у них вже був постійний дохід від використання належного їм транспорту і чоловік був занятий цим бізнесом. Це підтверджується тим, що жодний автомобіль з 2010 року не зареєстрований за відповідачем. За вказаних обставин суд дійшов правильного висновку, що спірні автомобілі придбані в період шлюбу, за їх спільні кошти і є їх спільною сумісною власністю в рівних частках.
Заперечення відповідачем висновку автотоварознавчої експертизи щодо визначення вартості спірних автомобілів, а відтак, і правильності визначення розміру грошової компенсації є безпідставними, оскільки висновки суду у зазначеній частині узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц та інших постановах, відповідно до яких, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з неможливістю встановлення його дійсної (ринкової ) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.
На спростування розміру ринкової вартості автомобілів ОСОБА_1 інших доказів суду не надав, зокрема, і договорів купівлі-продажу, не заявляв клопотання про призначення відповідної експертизи, не надав заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу.
Просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.
В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Ващук Я,В. доводи апеляційної скарги підтримав, на підставах, зазначених у ній, зазначив, що рішення суду ними оскаржується лише у частині стягнення грошової компенсації транспортних засобів.
ОСОБА_2 і її представник доводи апеляційної скарги не визнали з підстав, зазначених у відзиві, просили залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.
Рішення суду переглядається в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення грошової компенсації половини вартості транспортних засобів.
       Заслухавши доповідача, пояснення позивача і її представника, представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
       Вказаним вимогам закону рішення суду відповідає. 
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у шлюбі, від якого неповнолітніх дітей не мають. Сімейні відносини між сторонами припинені у липні 2014 року.
Під час шлюбу сторони набули спільне майно, серед якого спірним є транспортні засоби, які станом, як на час припинення сімейних відносин, так і на час звернення позивача до суду з вимогами про поділ майна, були зареєстровані за відповідачем, а саме: марки Mercedes-Benz модель Sprinter, 2005 року випуску, зареєстрований за ОСОБА_1 06.10.2007 року; марки Nissan модель Рrimastar, 2003 року випуску, зареєстрований за ОСОБА_1 31.10.2008 р., переоформлений на іншого власника 29.12.2016 року; марки Nissan модель Рrimastar», 2003 року випуску, зареєстрований за ОСОБА_1 10.04.2009 року, переоформлений на іншого власника 28.12.2016 року, що підтверджено листом начальника Територіального сервісного центру № 6541 РСЦ в Херсонській області № 31/21/41-5а/з від 26.01.2017р. за результатами аналітичного пошуку від 17.01.2017 року.(т.1 а.с.85)
Представник ОСОБА_1 адвокат Ващук Я.В. зазначив, що фактично у володінні його довірителя немає жодного транспортного засобу.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_1 половини грошової компенсації вартості автомобілів, суд першої інстанції виходив з того, що спірні автомобілі є спільною сумісною власністю подружжя, реалізовані відповідачем після звернення позивачки з позовом до суду про поділ майна подружжя, докази особистої приватної власності відповідача на зазначені транспортні засоби матеріали справи не містять; оскільки на час розгляду справи транспорті засоби відчужені, прийняв до уваги висновок (звіт) про незалежну оцінку об`єктів від 27 серпня 2018 року, на спростування якого відповідач доказів не надав.
Колегія суддів погоджується з висновком суду, оскільки до нього він дійшов повно і всебічно установивши обставини, що мають значення для справи, правильно застосувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та ухвалив рішення із дотриманням норм процесуального права.
       Відповідно до положень частини 1 статті 60, статті 63, частини 1, 2 статті 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу), дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
       Як роз`яснив  у  пункті 23 своєї  постанови Пленум Верховного Суду України  № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним і поділу спільного майна подружжя», вирішуючи суперечки між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
       Презумпцію спільності майна подружжя має спростувати той із подружжя, хто оспорює її.
       Відповідно до положень частини 4 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Докази у справі повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності і достатності, згідно статтей 77-80 ЦПК України.
       Згідно усталеної судової практики Верховного Суду щодо застосування статті 60 СК України при вирішенні питання належності майна до спільної сумісної власності подружжя, вона визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна; при цьому Суд назвав критерії, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна : час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що спірні автомобілі були придбані за кошти його сестри з метою перепродажу, тому не являються їх з позивачкою спільною сумісною власністю, на підтвердження чого він надав суду відповідні докази, є безпідставними і підлягають відхиленню, оскільки надані відповідачем докази на спростування вказаних позовних вимог, як-то : документи іноземною мовою без їх перекладу і легалізації на аркушах 59-74 том 1 і нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_3 не відповідають вимогам належності, допустимості і достатності доказів, належну оцінку яким надано судом першої інстанції у взаємозв`язку із встановленими обставинами справи та сукупністю доказів, наданих сторонами.
       Згідно інформації, наданої Територіальним сервісним центром № 6541 РСЦ в Херсонській області № 31/21/41-5а/з від 26.01.2017, спірні у даній справі транспортні засоби були зареєстровані за ОСОБА_1 , як на момент шлюбних відносин сторін, так і на час їх припинення – у 2014 році, двоє з них після звернення позивачки з позовом до суду, у грудні 2016 року перереєстровані на інших власників. Дана інформація, як і щодо інших транспортних засобів, що були зареєстровані за ОСОБА_1 з 90-х років, узгоджується із поясненнями ОСОБА_4 про те, що її чоловік на початку двохтисячних років займався бізнесом, суть якого полягала у придбанні з аукціону у Великій Британії за невеликі кошти вживаних автомобілів і перепродажу їх на Україні. Перші з яких, були придбані за кошти, надані їх замовниками, згодом вони придбали автомобіль ДЕО ЛАНОС. Частково - 2 тисячі доларів США, їм надали її батьки від продажу спадкової квартири. Продавши автомобіль ДЕО ЛАНОС, чоловік придбав автомобіль MERCEDES, переробив його з вантажного у пасажирський та здавав в оренду. Заробивши на оренді кошти, ними було придбано два вживаних автомобілі NISSAN , які також чоловік, як автослюсар переробив із вантажних на пасажирські та здавав в оренду. Після 2009 року автомобілі вони не придбавали, оскільки їх бізнес був уже налагоджений, і вони отримували достатній дохід. У 2014 році чоловік пішов до іншої жінки, забравши з собою три, наявні на той час, автомобілі, не залишивши жодного їх дітям – хлопцям, один з яких був повнолітнім.
       Враховуючи викладене та встановлені у справі обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що грошові кошти та придбані за них автомобілі, що є предметом даного спору, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідають критеріям віднесення вказаного майна до режиму спільного майна подружжя, а саме : за часом його набуття – у період шлюбу, за кошти, що становили сімейний бюджет подружжя та з метою використання його у сімейному бізнесі – для отримання прибутку від надання їх в оренду та власного використання для пасажиро і вантажоперевезень.
       Доводи апеляційної скарги про те, що спірні транспортні засоби були відчужені ним ще у період спільного проживання з позивачкою та з її відома, а кошти від їх продажу витрачені в інтересах сім`ї підлягають відхиленню, як такі, що не ґрунтуються на законі і не стверджені належними доказами, оскільки стверджуючи про їх відчуження на підставі довіреності, відповідач таких суду не надав. Відчуження автомобілів здійснюється за відповідними цивільно- правовими угодами з одночасною перереєстрацією в установленому законом порядку транспортного засобу на нового власника. Як зазначалося вище, згідно з інформаційної довідки, двоє із транспортних засобів, що є предметом спору, були перереєстровані на інших власників у грудні 2016 року, тобто після подачі позивачем позову до суду про поділ майна подружжя. 
       Посилання відповідача у скарзі на те, що суд не взяв до уваги його клопотання про виклик свідків та письмову заяву свідка ОСОБА_3 колегія суддів відхиляє, оскільки, як зазначив суд, відповідач не забезпечив явку зазначених свідків у судове засідання, а поясненням ОСОБА_3 , викладеним у нотаріально посвідченій заяві, дав належну правову оцінку за критерієм допустимості ( обставини справи, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування) та достатності .
       Доводи скарги про те, що суд безпідставно взяв до уваги при визначенні вартості спірних автомобілів та грошової компенсації частки позивачки висновок про незалежну оцінку об`єктів від 27 серпня 2018 року, якою визначено вартість не конкретних транспортних засобів, що є предметом даного спору, а їх аналогів, що узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, при цьому не витребував документів, на підставі яких здійснювалась реєстрація за ним транспортних засобів на території України або ж здійснювалася перереєстрація цих транспортних засобів, підлягають відхиленню, як такі, що не гуртуються на законі і висновки суду не спростовують.
        Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). З огляду на зазначене, посилання відповідача на вартість автомобілів при постановці їх на облік та реєстрації за ОСОБА_1 , яка відбувалася у 2007, 2008, 2009 роках не відповідає вимогам щодо дійсної вартості майна на момент розгляду справи, як і положенням процесуального закону – принципу диспозитивності, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Судом встановлено, що на момент вирішення спору автомобілі, що є предметом поділу, відчужені і у наявності у відповідача, як зазначив його представник у судовому засіданні не перебувають. 
       За клопотанням позивача судом призначено судову автотоварознавчу експертизу для визначення ринкової вартості автомобілів, що є предметом спору, проти якої відповідач не заперечував при цьому не сприяв у її проведенні шляхом надання експерту можливості огляду цих транспортних засобів, як і не заперечував здійсненої оцінки. Відповідач не надав суду доказів дійсної вартості автомобілів та не заявляв перед судом клопотання про витребування таких доказів.
       У постанові від 03 жовтня 2018 року , викладеній Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, у справі № 127/7029/15-ц, зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
       З огляду на зазначене, безпідставним є посилання апелянта на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 201/14044/16-ц, обставини у якій, є відмінними від обставин даної справи і спростовані висновками , викладеними у вище зазначеної постанови Об`єднаної палати.        Посилання ОСОБА_1 у скарзі на неправильне застосування судом положення частин 4, 5 статті 71 СК України щодо присудження грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у майні та попереднього внесення грошової компенсації другим з подружжя на депозитний рахунок суду, а у разі не внесення коштів на дипозит, визнання за сторонами права на ідеальні частки у майні не заслуговують на увагу і підлягають відхиленню, як такі що зводяться до власного неправильного тлумачення скаржником даної правової норми, оскільки стосуються нерухомого майна, наявного на момент вирішення спору та за умови, якби позивачка просила визнати за нею право власності на транспортні засоби, стягнувши з неї на користь відповідача грошову компенсацію половини їх вартості. Дане правове врегулювання спору стосується майна фактично наявного на момент поділу.
       Доводи скарги про передчасність задоволення судом позовних вимог без визнання транспортних засобів спільною сумісною власністю, без виділення частки одного з подружжя та обрання позивачкою неправильного способу захисту порушеного права, що є самостійною підставою відмови у задоволенні позову підлягають відхиленню, як такі, що зводяться до власного неправильного тлумачення норм права, що регулюють спірні правовідносини та усталеної судової практики вирішення таких спорів.
       Враховуючи вище зазначене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, не стверджені доказами, не містять нових фактів чи засобів доказування, зводяться до власного неправильного тлумачення норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та не згоди з висновками суду, тому підлягають відхиленню, а рішення суду, як таке, що ухвалено з дотриманням норм процесуального права і правильним тлумаченням норм матеріального права, залишенню без змін.
       Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.367,374,375,382-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 28 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складений 17 січня 2022 року.
Головуючий                                          Л.П.Воронцова
Судді :                                                 П.Я.Ігнатенко
                                                        Л.В. Пузанова