22-ц/804/583/22 
                                                                                264/894/16-ц 

                                                                  П О С Т А Н О В А   
                                                       ІМЕНЕМ                  УКРАЇНИ
    „ 15 ”  лютого 2022 року                                                      місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 264/894/16-ц
Номер провадження 22-ц/804/583/22 
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Лопатіної М.Ю., Мальцевої Є.Є.
за участю секретаря: Грішко С.В.
учасники справи :  
заявник – ПрАТ «Азовзагальмаш»
заінтересовані особи – ОСОБА_1 , Кальміуський відділ державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 грудня 2021 року головуючого судді Литвиненко Н.В. зі складанням повного тексту судового рішення 28 грудня 2021 року по цивільній справі за скаргою на бездіяльність державного виконавця,-
В С Т А Н О В И В :
У вересні 2021 року Приватне акціонерне товариство «Азовзагальмаш» (далі-ПрАТ «Азовзагальмаш») звернулося до суду із скаргою, зазначаючи, що на виконанні Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) перебуває виконавче провадження про стягнення з ПрАТ «Азовзагальмаш» на користь стягувачів грошових коштів. Всупереч нормам чинного законодавства державним виконавцем не зупинене вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 50982285, через що вже тривалий час порушуються права заявника, як боржника, відносно якого судом відкрито провадження у справі про банкрутство, що свідчить про протиправну бездіяльність державного виконавця. 
Починаючи з 18 жовтня 2018 року вчинення виконавчих дій у  виконавчому провадженні №  50982285 повинно бути зупинено, про що державний виконавець повинен прийняти відповідну постанову, оскільки 20 квітня 2016 року Господарським судом міста Києва було відкрито провадження у справі № 910/3262/16 про банкрутство ПрАТ «Азовзагальмаш», введено процедуру розпорядження майном, призначено розпорядника майна. На теперішній час провадження у справі триває, тому, починаючи з 20 квітня 2016 року ПрАТ «Азовзагальмаш» є юридичною особою, відносно якої судом відкрито провадження у справі про банкрутство, та яка через вказану обставину перебуває у спеціальному правовому режимі.
28 липня 2021 року ПрАТ «Азовзагальмаш» направило на адресу Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі  заяву про зупинення вчинення виконавчих дій, проте станом на 03 вересня 2021 року ПрАТ «Азовзагальмаш» не отримало будь-якої відповіді на свою заяву, що свідчить про те, що її до теперішнього часу не розглянуто.
Посилаючись на норми п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції з 18 жовтня 2018 року) ПрАТ «Азовзагальмаш» просило визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо не прийняття постанови про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 50982285, зобов`язати державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) зупинити вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 50982285, про що прийняти відповідну постанову.

Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 грудня 2021 року скаргу ПрАТ «Азовзагальмаш», заінтересована особа: ОСОБА_1 , на бездіяльність державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Каширіної І.С., - задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо не прийняття постанови про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 50982285; зобов`язано державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) зупинити вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні  № 50982285, про що прийняти відповідне рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2   просять скасувати ухвалу суду  та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права. 
В обґрунтування доводів скарги, зокрема, зазначено, що норми ст. ст. 45,41 Кодексу з процедур банкрутства, ст. 94 Кодексу Законів про працю, ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» містять термін «заробітна плата», окремого терміну «заробітна плата працівникам, які працюють на підприємстві під час мораторію» чинним законодавством не визначено, тому судом першої інстанції неправильно застосувано норми матеріального права. Міністерством юстиції України у відповіді від 02 грудня 2019 зазначено, ухвалою господарського суду міста Києва від 20 квітня 2016 року по справі № 910/3262/16 порушено провадження у справі про банкрутство ПрАТ «Азовзагальмаш» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. У зв`язку з цим державним виконавцем винесено постанови про зупинення виконавчих проваджень, окрім виконавчих проваджень щодо вимог працівників, пов`язаних з трудовими спорами.
Вважають, що метою звернення зі скаргою ПрАТ «Азовзагальмаш» є не бажання задовольнити вимоги працівників щодо виплати заробітної плати, на які згідно чинного законодавства не поширюється мораторій, а вчинення в подальшому дій, які будуть свідчити про доведення підприємства до банкрутства та право заявити вимоги до третіх осіб, які відповідно до законодавства несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника, у зв`язку з доведенням його до банкрутства, виникне лише у ліквідатора у порядку, визначеному ч. 2 ст. 61 Кодексу України з процедур банкрутства.
Також, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки оскаржувана ухвала постановлена без письмових пояснень державного виконавця щодо відомостей про кількість зупинених виконавчих проваджень після отримання ухвали Господарського суду міста Києва від 20 квітня 2016 року по справі № 910/3262/16, та кількості виконавчих проваджень щодо вимог працівників, пов`язаних з трудовими спорами, на які мораторій не розповсюджується, як наслідок судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду  першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги . 
У судове  засідання апеляційного суду представник ПрАТ «Азовзагальмаш» , представник Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) не з*явилися,належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання  судової повістки, про що свідчать рекомендовані   повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 105-106).
Від представника ПрАТ «Азовзагальмаш» адвоката Майської А.В. надійшла заява про відкладення розгляду справи на іншу дату , у зв*язку із зайнятістю представника у іншому судовому процесі (а.с.103). 
Апеляційний суд ,при розгляді заяви представника ПрАТ «Азовзагальмаш», враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи. Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про день та час розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права. Між тим,  з урахуванням належного повідомлення всіх учасників справи про дату,час і місце розгляду справи,в тому числі і ПрАТ «Азовзагальмаш» та його представника ,відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції  не вбачає перешкод для розгляду справи,у зв*язку з чим , апеляційний суд  відмовив в задоволенні клопотання адвоката  Майської А.В. , з метою дотримання строків розгляду справи, передбачених  ч.1 ст.371 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  не підлягає  задоволенню  з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
            Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.           Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
             Таким вимогам закону судове рішення  відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що 11 лютого 2016 року судовим наказом Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області стягнуто з ПрАТ «Азовзагальмаш» ( ЄДРПОУ 13504334 ) на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 25117,22 грн, а також на користь держави судовий збір в розмірі 275,60 грн.
На теперішній час в провадженні Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) перебуває зведене виконавче провадження № 50982285 по виконанню вказаного судового наказу.
Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 20 квітня 2016 року по справі  № 910/3262/16 відкрито провадження у справі про банкрутство ПАТ «Азовгальмаш»; визнано грошові вимоги ПрАТ «Азовелектросталь» до ПАТ «Азовгальмаш» в розмірі 400 000 грн.; визнано грошові вимоги ТОВ «Азовська Сталепаливна Компанія» до ПАТ «Азовгальмаш» в розмірі 39 707,64 грн. Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Введено процедуру розпорядження майном ПАТ «Азовгальмаш».  Оприлюднено на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України повідомлення про порушення провадження у справі про банкрутство ПАТ «Азовгальмаш» (ЄДРПОУ 13504334) .
Задовольняючи скаргу , суд першої інстанції виходив з того,що Господарським судом міста Києва від 20 квітня 2016 року  відкрито провадження по справі про банкрутство боржника ПрАТ «Азовзагальмаш» ,а тому відповідно до статті 34 Закону України « Про виконавче провадження» виконавець зобов*язаний зупинити вчинення виконавчих дій.
Такий висновок суду першої інстанції є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.
У відповідності до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим законом випадках на приватних виконавців.
Частиною 1 статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі відкриття господарським судом провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом. Виконавець не зупиняє вчинення виконавчих дій у разі перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника).
У відповідності до частини першої статті 35 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у випадках, передбачених пунктами 1, 4, 6, 8, 11 частини першої статті 34 цього Закону, до закінчення строку дії зазначених обставин, а у випадках, передбачених пунктами 2, 3 і 5 частини першої статті 34 цього Закону, - до розгляду питання по суті.
Частиною першою статі 41 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.
Згідно із частиною 2 статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів, за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та місцезнаходженням його майна.
За приписами частини 3 статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі виконання рішень у немайнових спорах; забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.
Статтею 1 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що грошове зобов`язання – зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України.
Згідно ухвали Господарського суду  міста Києва  від 20 квітня 2016 року № 910/3262/16 відкрито провадження по справі про банкрутство боржника Приватного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» (ЄДРПОУ 13504334). Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Введено процедуру розпорядження майном  у встановленому законодавством порядку. Призначено розпорядником майна  арбітражного керуючого  (а.с.25-32).
Апеляційний суд  вважає, що приписи частини 3 статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства, щодо зупинення виконання боржником грошових зобов`язань  і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цього зобов`язання, тобто дія мораторію, запровадженого Господарським судом Донецької області, поширюється на вимоги стягувача за виконавчим провадженням  № 50982285.
Доводи апеляційної скарги, що мораторій не поширюється на стягнення заробітної плати є необґрунтованими з наступних підстав.
Відповідно до абзацу 1 частини 5 статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів, виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян, виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення.
Згідно статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Проаналізувавши вищезазначені норми, апеляційний суд вважає, що в частині 5 статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства мається на увазі, що дія мораторію не поширюється на вимоги виплати заробітної плати працівникам, які працюють на підприємстві під час мораторію.
Згідно частини 3 статті 431 ЦПК України, виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами.
За приписами частини 3 статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі виконання рішень у немайнових спорах; забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.
Враховуючи, те що виконавчий лист,судовий наказ є виконавчим документом, який містить майнові вимоги, то відповідно до частини 3 статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги.
Інші доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими та зводяться до особистого  тлумачення норм матеріального права і незгоди з висновками суду, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, постановив ухвалу з додержанням норм процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд –

                                                                   П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 – залишити без задоволення.

Ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 грудня 2021 року  – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту. 
Повний текст постанови складений 18 лютого 2022 року. 

Судді: