ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/14394/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Смолій І.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  09 лютого 2022 року                                                                                           м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача                    Глущенко Я.Б., 
суддів                                                            Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т., 
секретаря                                                  Строяновської О.В.,
розглянувши в порядку письмового првадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРАДОКС-ТЕКНОЛОДЖІ» до Головного управління Державної податкової служби в місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРАДОКС-ТЕКНОЛОДЖІ»  на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 серпня 2021 року, -

У С Т А Н О В И В:
У червні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ПАРАДОКС-ТЕКНОЛОДЖІ»   (далі - позивач) звернулося у суд з позовом до Головного управління Державної податкової служби в місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 28 грудня 2019 року №04512615050101, №04502615050101, якими збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток і податку на додану вартість.
На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на протиправність та суперечливість обставинам справи висновків акту податкової перевірки, і як наслідок, протиправність оскаржуваних рішень.      
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що господарські операції позивача з контрагентами фактично не мали реального характеру, що доводить правомірність висновків контролюючого органу, які покладені в основу спірних податкових повідомлень-рішень. Надані позивачем документи на підтвердження господарських правовідносин з такими контрагентами, не відповідають вимогам податкового законодавства, тому не можуть бути належним документальним підтвердженням проведення господарських операцій та підставою для формування показників податкової звітності. Окремо суд наголосив, що позивачем не було надано будь-яких доказів, які б свідчили про виявлену ним належну обачність й обережність при виборі контрагентів, враховуючи відсутність в останніх достатніх трудових та матеріальних ресурсів (основних фондів) для проведення господарської діяльності.
Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Свою позицію обґрунтовує тим, що не має нести відповідальність за неправомірні дії контрагента, судом першої інстанції не прийнято до уваги відсутність вироків у кримінальних провадженнях відносно позивача та його контрагентів.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач наголошує, що апелянтом не зазначено, у чому саме полягає порушення місцевим судом норм процесуального та матеріального права, що свідчить про її необґрунтованість та відсутність підстав для задоволення.
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що на підставі наказу начальника Головного управління Державної податкової служби в місті Києві від 14 листопада 2019 року №3246, відповідно до підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України фахівцями Головного управління Державної податкової служби м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «ПАРАДОКС-ТЕКНОЛОДЖІ» з питань дотримання вимог податкового законодавства    при визначенні по взаємовідносинах з ТОВ «Комплект Стандарт Сервіс» за червень 2017 року, з ТОВ «Слім   Солюшн» за лютий 2018, березень 2018 року показників декларації з податку на додану вартість та за 2017, 2018 роки - показників фінансової звітності з їх відображенням в деклараціях з податку на прибуток підприємства.
За результатами перевірки складено акт від 28 листопада 2019 року №150/26-15-05-01-01/34478590, згідно з висновком якого встановлено наступні порушення:
- пункту 44.1, пункту 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1. пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено суму податку на прибуток в періоді, що перевірявся на загальну суму 46    112,00 грн., в тому числі за 2017 рік - 2    662,00 грн., за 2018 рік - 43    450,00 грн.;
- пункту 44.1 статті 44, пункту 198.1, пункту 198.2, пункту 198.3, пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено суму податку на додану вартість на суму 42695,00 грн, в тому числі за червень 2017 року - 2464,47 грн, за лютий 2018 року - 28969,61 грн, за березень 2018 року - 11261,37 грн. 
На підставі акту перевірку відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 28 грудня 2019 року,   а саме:
1) №04502615050101, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на 46112,00 грн за основним платежем та 11528,00 грн за штрафними фінансовими санкціями;
2) №04512615050101, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 4269,00 грн за основним платежем та 10674,00 грн за штрафними фінансовими санкціями.
Позивач, не погоджуючись з означеними податковими повідомленнями-рішеннями, подав до Державної податкової служби України скаргу (вх.№7497/6 від 21 лютого 2020 року), яка за результатом розгляду залишена без задоволення, оскаржувані податкові повідомлення-рішення та висновки акту від 28 листопада 2019 року №150/26-15-05-01-01/34478590 - без змін.
Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся з позовом до суду.
Вирішуючи питання про правомірність оскаржуваних індивідуальних актів, судом першої інстанції із змісту акту перевірки встановлено, що складені ТОВ «Комплект Стандарт Сервіс», ТОВ «Слім   Солюшн» первинні документи щодо реалізації товару на адресу ТОВ «ПАРАДОКС-ТЕКНОЛОДЖІ», не опосередковувались реальним рухом активів, оскільки відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку, зобов`язання визнається, якщо його оцінка може бути достовірно визначена та існує ймовірність зменшення економічних вигод у майбутньому внаслідок його погашення. Якщо на дату балансу раніше визнане зобов`язання не підлягає погашенню, то його сума включається до складу доходу звітного періоду.  
Отже, вказаною перевіркою не підтверджується проведення операцій, що в реальності не відбулися між ТОВ «ПАРАДОКС-ТЕКНОЛОДЖІ» та контрагентами ТОВ «Слім   Солюшн», ТОВ «Комплект Стандарт Сервіс».
Як убається із матеріалів справи, між ТОВ «ПАРАДОКС-ТЕКНОЛОДЖІ» (покупець) та ТОВ «Слім   Солюшн» (постачальник) укладено договір поставки №ВТ СС-14 від 12 лютого 2018 року та надано видаткові накладні та рахунки на оплату на підставі договору - №СС-0000028 від 05 березня 2018 року, №СС-0000014 від 15 лютого 2018 року, №СС-0000016 від 16 лютого 2018 року, №СС-0000015 від 16 лютого 2018 року. Первинні документи, які виписані ТОВ «Слім   Солюшн»,    підписані керівником ОСОБА_1
Відповідно до податкової інформації ТОВ «Слім   Солюшн»: основний вид діяльності -неспеціалізована оптова торгівля, директором та головним бухгалтером у періоді здійснення фінансово-господарських взаємовідносин з позивачем значиться ОСОБА_1 . Фінансовий звіт та декларацію з податку на прибуток за 2017-2018 роки не подано. Остання звітність з ПДВ подана за березень 2018 року за підписом директора ОСОБА_1 З моменту реєстрації ТОВ «Слім   Солюшн» (09 серпня 2017 року), згідно з відомостями про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам, за штатним розкладом працює 1 особа - ОСОБА_1 , баланс, звіт про фінансовий результат з 09 серпня 2017 року не подавались, у зв`язку з чим неможливо встановити наявність основних засобів на підприємстві.
Також відсутні декларації з екологічного, земельного, транспортного податків, що могли б свідчити про наявність відповідних ресурсів. До цього зазначене товариство не отримувало послуги з оренди приміщення, опалення, водо, тепло-постачання тощо. Не встановлена оренда, суборенда та придбання приміщень, та не здійснювалось імпорт та експорт товарів. Згідно аналізу даних реєстру податкових накладних встановлено невідповідність придбаних та реалізованих товарів та послуг.
Окрім того, згідно з рапортом ОУ ГУ ДФС у Харківській області 29 серпня 2018 року, встановлено ряд суб`єктів господарської діяльності, що мають ознаки «фіктивності», в тому числі ТОВ «Слім   Солюшн», протокол допиту ОСОБА_1 свідчить про його непричетність до фінансового-господарської діяльності підприємства.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що сам факт наявності у позивача видаткових накладних, виписаних від імені постачальника, або інших документів, складених з посиланням на поставку товарів (послуг) не є безумовним доказом реальності господарських операцій з ним, якщо інші обставини свідчать про недостовірність інформації в цих документах.
Аналогічна позиція викладена у рішеннях Верховного Суду від 06 червня 2018 року в справі №П/811/2247/14, від 04 квітня 2018 року в справі №813/1687/17.
Судом також установлено, що між ТОВ «ПАРАДОКС-ТЕКНОЛОДЖІ» (покупець) та ТОВ «Комплект Стандарт Сервіс» (постачальник) укладено договір поставки №КС-2606 від 26 травня 2017 року, на підтвердження господарських операцій надано видаткові накладні та рахунки на оплату на підставі договору №КС-2606 від 26 травня 2017 року, №рн-0601/18 від 01 червня 2017 року.
Суми податку на додану вартість за податковими накладними включено до податкового кредиту відповідних періодів.
Первинні документи, що виписані ТОВ «Комплект Стандарт Сервіс» на адресу ТОВ «ПАРАДОКС-ТЕКНОЛОДЖІ» підписані керівником ОСОБА_2 З моменту реєстрації постачальника, а також у період здійснення фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «ПАРАДОКС-ТЕКНОЛОДЖІ» директором та головним бухгалтером ТОВ «Комплект Стандарт Сервіс» значилась ОСОБА_2 .
Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2018 року у справі №201/4522/18 (набрав законної сили) ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 27, частиною 1 статті 205 Кримінального кодексу України.
Окрім того, у договорі з ТОВ «Комплект Стандарт Сервіс`від 26 травня 2017 року №КС-2606 вказано розрахунковий рахунок виконавця ТОВ «ПАРАДОКС-ТЕКНОЛОДЖІ», відкритий в ПАТ «Кристалбанк» №26006001056329, дата відкриття якого 09 червня 2017 року, що є пізніше за дату укладання договору та свідчить про формальне оформлення договору та неможливість вчинення господарських операцій з ТОВ «ПАРАДОКС-ТЕКНОЛОДЖІ».
Таким чином, колегія суддів погоджуєтся із висновком суду першої інстанції, що первинні документи, виписані контрагентом позивача, фіктивність господарської діяльності якого встановлена вироком суду, не можуть вважатися належно оформленими та підписані повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, оскільки статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, навіть при формальному підтвердженні її первинними документами.
Натомість, згідно з правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 280/546/19, встановлені у вироках факти фіктивного підприємництва виключають оцінку наданих позивачем первинних документів, виписаних за операціями з придбання послуг та товарів у цих товариств, як достовірних.
На підставі встановлених вище обставин суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз положень статей 14, 20, 44, 75, 185, 198, 201 Податкового кодексу України, статей 1, 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також ряду правових позицій Верховного Суду та з огляду на встановлені у ході перевірки обставини, прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки належними документами не підтверджується реальність здійснення господарських операцій.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.
Податковий кодекс України   (далі -   ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (стаття 1 ПК України).
Приписами пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (14.1.36.); доходами є загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами (14.1.56.); постачанням товарів є будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду (14.1.191.); розумною економічною причиною (ділова мета) є причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності (14.1.231.).
За правилами підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Таким чином, фінансовий результат до оподаткування визначається платником податку на прибуток у фінансовій звітності відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності з урахуванням відповідних коригувань.
Приписами абзацу 1 пункту 138.2 статті 138 ПК України   визначено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункт 139.1 статті 139 ПК України).
Згідно з пунктом 198.1 статті 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Згідно з пунктом 185.1. статті 185, пункту 187.1. статті 187, пункту 188.1. статті 188 ПК України, об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, окрім іншого, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України. Датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, або дата відвантаження товарів. База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.
Відповідно до пункту 201.1., пункту 201.4., пункту 201.6. статті 201 ПК України платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один із способів, визначених пункту 201.1. статті 201 ПК України; податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов`язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця; податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.
Пунктом 200.1 статті 200 ПК України встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно з пунктом 198.1. статті 198 виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Відповідно до пунктів 198.2., 198.3., 198.6. статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 Кодексу).
З аналізу наведених законодавчих приписів вбачається, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування податком на прибуток, є факт придбання товарів (послуг) з метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
При цьому будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.
Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Приписами статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Згідно з частиною 1 статті 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обовязкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Одним із основних принципів, на яких ґрунтується бухгалтерський облік та фінансова звітність, відповідно до статті 4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", є принцип превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Згідно з пунктом 1.2 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704 (далі - "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку"), записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів.
Відповідно до пункту 2.1 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку" первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платниками податків вносяться відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.
Отже, аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.
Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Колегія суддів зазначає, що у податковому обліку господарські операції та витрати за цими операціями, які враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток, повинні бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та понесення витрат. Податковий кредит, крім іншого, має бути обов`язково підтверджений податковою накладною.
Норми податкового законодавства, не ставлять у залежність право платника податків на врахування витрат при визначенні оподатковуваного прибутку та право на податковий кредит від дотримання податкової дисципліни його контрагентом, якщо цей платник мав реальні витрати у зв`язку з фактичним придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Одне тільки порушення постачальником товару (послуг) вимог податкового законодавства не може бути підставою для висновку про порушення іншим платником податків - покупцем товару (послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту та обліку витрат за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про його обізнаність щодо протиправної податкової поведінки контрагента та про злагодженість дій між ними.
Водночас сама наявність у платника податків первинних документів, які мають обов`язкові реквізити, визначені у законі, не є безумовною підставою для визнання правомірності формування податкового кредиту. Обов`язковою умовою є достовірність цих документів. Якщо документи складені від імені суб`єкта підприємницької діяльності (юридичної особи), створеного з метою фіктивного підприємництва, вони не можуть бути підставою бухгалтерського та/чи податкового обліку, оскільки статус нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Відповідно, вчинені під час здійснення нелегальної діяльності операції не можуть бути легалізовані, а їх відображення у бухгалтерському та податковому обліках не може надавати встановлені законом податкові вигоди.
Як вірно зазначив суд першої інстанції, всупереч зазначеним вище вимогам закону та положенням, надані позивачем документи на підтвердження господарських правовідносин з такими контрагентами, не є належно оформленими первинними документами, оскільки не відповідають встановленим пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України та частиною другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» вимогам щодо їх складення і підписання повноважною особою платника податків, а відтак не можуть бути належним документальним підтвердженням проведення господарських операцій та підставою для формування показників податкової звітності.
Доводи позивача, що вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2018 року у справі №201/4522/18 відносно керівника ТОВ "Комплект Стандарт Сервіс" ОСОБА_2 за частиною 5 статті 27, частиною 1 статті 205 Кримінального кодексу України було скасовано на підставі ухвали від 13 листопада 2018 року Дніпровського апеляційного суду, колегією суддів відхиляється з огляду на таке.
Судовою колегією з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що ухвалою Дніпропетровського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року по справі №201/4522/18 апеляційну скаргу захисника Доронкіна І.І. в інтересах обвинуваченої ОСОБА_2 задоволено частково; вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2018 року щодо ОСОБА_2 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті   27,   частиною 1 статті   205 Кримінального кодексу України   - скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2019 року клопотання ОСОБА_2 про звільнення її від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення та закриття кримінального провадження задоволено; кримінальне провадження стосовно ОСОБА_2    закрито, у зв`язку із закінченням строків давності, звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності.
Відповідно до частини 6   статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України   вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
У справах №21-5332а15, №21-1318а16, №21-2430а16 Верховний Суд України зазначив, що обставина щодо набрання законної сили вироком суду, яким директора підприємства визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених частинами першою і другою   статті 205 Кримінального кодексу України, не може бути неврахованою судами, оскільки статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, навіть за формального її підтвердження первинними документами. Це саме стосується і справ, де має місце обставина щодо наявності ухвали суду про звільнення від кримінальної відповідальності особи, яка вчинила зазначений злочин, з нереабілітуючих підстав.
Верховний Суд не відступав від такого висновку у спосіб, встановлений пунктом 8 частини 1   Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України   (у редакції   Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року).
З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що наявність ухвали про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності відносно засновника   ТОВ «Комплект Стандарт Сервіс», постановленої після виникнення спірних відносин із позивачем по справі, унеможливлює реальність проведення господарських операцій та  віднесення позивачем сум по вказаному вище контрагенту до складу податкового кредиту.
При цьому колегія суддів підкреслює, що статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю навіть за формального підтвердження її первинними документами та дає підстави для висновку про те, що первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані контрагентом, фіктивність господарської діяльності якого встановлена вироком суду, не можуть уважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставними.
Указаний правовий висновок щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладено в постанові Верховного Суду України від 26 січня 2016 року в справі № 21-4781а15 та в подальшому підтримано Верховним Судом, зокрема, в постановах від 09 квітня 2019 року в справі №815/5845/16, від 16 квітня 2019 року в справі 804/8168/15 та від 10 жовтня 2019 року в справі №826/5966/16, від 30 червня 2020 року в справі № 280/546/19.
Оцінюючи встановлені обставини, суд зазначає, що у податковому обліку господарські операції та витрати за цими операціями, які враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток, повинні бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та понесення витрат. Податковий кредит, крім іншого, має бути обов`язково підтверджений податковою накладною.
Норми податкового законодавства, не ставлять у залежність право платника податків на врахування витрат при визначенні оподатковуваного прибутку та право на податковий кредит від дотримання податкової дисципліни його контрагентом, якщо цей платник мав реальні витрати у зв`язку з фактичним придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Одне тільки порушення постачальником товару (послуг) вимог податкового законодавства не може бути підставою для висновку про порушення іншим платником податків - покупцем товару (послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту та обліку витрат за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про його обізнаність щодо протиправної податкової поведінки контрагента та про злагодженість дій між ними.
   Водночас сама наявність у платника податків первинних документів, які мають обов`язкові реквізити, визначені у законі, не є безумовною підставою для визнання правомірності формування податкового кредиту. Обов`язковою умовою є достовірність цих документів. Якщо документи складені від імені суб`єкта підприємницької діяльності (юридичної особи), створеного з метою фіктивного підприємництва, вони не можуть бути підставою бухгалтерського та/чи податкового обліку, оскільки статус нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Відповідно, вчинені під час здійснення нелегальної діяльності операції не можуть бути легалізовані, а їх відображення у бухгалтерському та податковому обліках не може надавати встановлені законом податкові вигоди.
Судова колегія вважає за необхідне також зазначити, що згідно з позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 17 квітня 2018 року в справі №808/2459/17, первинні документи податкового та бухгалтерського обліку, надані на їх підтвердження, підписані посадовими особами контрагентів щодо яких встановлено факт здійснення фіктивної підприємницької діяльності в той самий період, свідчать про нереальність господарських операцій.
Отже, ТОВ «ПАРАДОКС-ТЕКНОЛОДЖІ» взяло на себе ризик негативних наслідків у вигляді неможливості застосування податкової вигоди на підставі документів від спірних контрагентів, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Нездійснення заходів з перевірки правоздатності контрагента є ризиком самого платника, а тому саме на нього покладаються негативні наслідки неналежної організації своєї господарської діяльності, зокрема у вигляді непідтвердження права на формування у податковому обліку податкового кредиту та валових витрат.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 23 квітня 2019 року у справі №804/6171/13-а.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що платник, який претендує на підтвердження обґрунтованості заявленої ним податкової вигоди первинними документами, повинен пересвідчитися у правильності оформлення таких документів та у достовірності наведених у цих документах відомостей. В інакшому випадку такий платник несе ризик у сфері податкових правовідносин, оскільки втрачає можливість підтвердити податковий кредит в силу відсутності належним чином оформлених первинних документів.
Натомість, як вірно встановлено та зазначено судом першої інстанції, позивачем не було надано і будь - яких доказів, які б свідчили про виявлену ним належну обачність й обережність при виборі контрагентів, враховуючи відсутність в останніх достатніх трудових та матеріальних ресурсів (основних фондів) для проведення господарської діяльності, що в сукупності з встановленими обставинами справи та з урахуванням характеру спірних правовідносин, які склались у цій справі, також свідчить про обґрунтованість тверджень контролюючого органу про безпідставність формування податкового обліку позивача за господарськими операціями з ТОВ «Слім   Солюшн», ТОВ «Комплект Стандарт Сервіс», доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують.
Судовою колегією враховується, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи   статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України   визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм чинного матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.
Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРАДОКС-ТЕКНОЛОДЖІ» залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                            Я.Б. Глущенко

Судді                                                                                 О.Є. Пилипенко

                                                                                          Л.Т. Черпіцька