ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1483/22 Справа № 200/5642/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кондрашов  І. А. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним, 

В С Т А Н О В И Л А : 

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відділення «Центральне Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 18 жовтня 2007 року між ним та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № ML – 302/353/2007, за яким позивач отримав кредитні кошти у розмірі 120 576, 00 доларів США на строк до 18 жовтня 2027 року включно, зі сплатою плаваючої процентної ставки за користування кредитним коштами, що складається з фіксованого відсотка + FIDR – процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FIDR може змінюватись банком в порядку, передбаченому кредитним договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті банку, а також в приміщенні банку на інформативних стендах. На момент укладення кредитного договору ставка FIDR складала 7,5%. 
Позивач вважає, що положення п. 3 частини № 1 та п. 1.4. частини № 2 кредитного договору порушують вимоги чинного законодавства і мають бути визнані недійсними, оскільки виходячи з умов договору, не визначена та не встановлена річна відсоткова ставка. Положення спірних пунктів договору суперечать п. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України, за змістом яких банк повинен встановлювати річну проценту ставку (фіксовану), розмір якої не може бути змінений в односторонньому порядку. На думку ОСОБА_1 , відповідач в односторонньому порядку змінив відсоткову ставку за договором з 7,5% до 10% річних. Крім того, банк під час підписання кредитного договору не ознайомив позивача з граничним розміром плаваючої процентної ставки і не вказав її граничний розмір в кредитному договорі. Підвищення процентної ставки банк повинен був узгоджувати з позивачем шляхом підписання додаткових угод до кредитного договору. Позивач неодноразово звертався до банку з проханням повідомити, яким чином розраховується ставка FIDR та яка на сьогоднішній день є відсоткова ставка за договором, проте відповіді не отримав. 
Враховуючи викладене, позивач вважає, що положення п. 3 ч. № 1 та п. 1.4. ч. № 2 кредитного договору, якими визначено розмір процентної ставки з прив`язкою до FIDR, є несправедливими і незаконними, суперечать чинному законодавству та порушують справедливий баланс у відносних між банком та клієнтом, а тому просив визнати ці положення недійсними. 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено будь-яких обставин, передбачених ст. 203 ЦК України, ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», які б могли свідчити, що умови договору є несправедливими або не відповідають вимогам закону. При цтому, суд першої інстанції вказав, що позивач належним чином виконував умови договору, що свідчить про схвалення ним даного правочину. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що три судових експертизи вказують на невідповідність числових значень FIDR міжнародним, українським індикаторам ринку, внутрішньобанківським стандартним продуктам, вартості кредитних ресурсів відповідача. Апелянт зазначає, що все це відбулося при тому, що оскаржувані пункти кредитного договору не містять порядку зміни та методики (формули) для визначення величини FIDR.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 18 жовтня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ML – 302/353/2007, за яким позивач отримав кредитні кошти у розмірі 120 576, 00 доларів США на строк до 18 жовтня 2027 року включно, зі сплатою плаваючої процентної ставки за користування кредитним коштами, що складається з фіксованого відсотка + FIDR – процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору.
Встановлено, що позивач здійснював погашення кредитної заборгованості, в тому числі з випередженням встановленого графіку внесення платежів. Тобто спірний кредитний договір виконувався сторонами.
Згідно довідки АТ «ОТП Банк» заборгованість позивача станом на 23 березня 2018 року складає 27 428, 88 доларів США.
Відповідно до змісту ст. ст. 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції на момент укладання спірного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.
Пунктом 11 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлена заборона односторонньої зміни умов договору на власний розсуд, або на підставах, не зазначених у договорі.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні ризики тощо, які передують укладенню договору.
Також статтею 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено самостійні підстави визнання умов договорів недійсними, що обмежують права споживача. 
Відповідно до норми ч. 5 ст. 18 названого Закону, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» (ч. 2 ст. 18 цього Закону) - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.
Отже, для кваліфікації умов договору «несправедливими» необхідна наявність одночасно таких ознак: якщо: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.
Вбачається, що процента ставка за кредитним договором є змішаною.
Банку надано право, згідно положень п. 1.4. частини 2 кредитного договору, використовувати для розрахунку процентів як фіксовану (річну) проценту ставку, так і плаваючу. 
Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність доводів позивача про те, що Банком всупереч положень ЗУ «Про захист прав споживачів» та ст. 1056 ЦК України не визначена та не встановлена річна відсоткова ставка.
Крім того, суд вірно зазначив, що укладаючи спірний договір, позивач погодився на те, що для розрахунку процентів за договором може використовуватись також й плаваюча процента ставка, яка складається з фіксованого процента (у розмірі 4,49% річних) та + FIDR. При цьому сторони висловили свою згоду щодо передбаченої договором зміни плаваючої процентної ставки (пункти 1.4.1, 1.5. частини 2 кредитного договору). При цьому використання тієї чи іншої процентної ставки здійснюється банком на власний розсуд.
FIDR – це процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. 
В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів на фінансовому ринку України ставка FIDR може змінюватись (збільшуватись чи зменшуватись) в порядку передбаченому сторонами у кредитному договорі.
Укладаючи спірний договір сторони лише зафіксували у кредитному договорі положення, якими врегульовано вид та розмір процентної ставки, порядок нарахування відсотків із застосуванням такої розрахункової величини як FIDR. При цьому, граничний розмір ставки FIDR кредитним договором не обмежений.
Процента ставка FIDR розраховується банком самостійно, в залежності від вартості кредитних ресурсів та ставок по строковим депозитам, які розміщені в самому банку. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що неправильність розрахунку процентної ставки, чи використання економічно необґрунтованої ставки FIDR, не може свідчити про недійсність окремих положень договору, оскільки в даному випадку предметом судового оскарження можуть бути лише дії банку по нарахуванню заборгованості. Включення до складу заборгованості ставки FIDR, яка не відповідає існуючим ставкам по депозитам чи вартості кредитних ресурсів, може свідчити лише про порушення відповідачем умов договору, однак не тягне за собою їх недійсність.
Отже, оскільки сторони на момент укладання договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та в установленій формі уклали правочин, і позивач при підписанні договору був повідомлений про плаваючу проценту ставку, суд вірно вважав, що сторонами не було порушено принцип добросовісності при укладенні кредитного договору.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).
Відповідно до змісту п.п. 4,7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК 435-15 необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Взявши до уваги той факт, що позивач належним чином виконував умови договору, а до суду звернувся лише у 2015-му році, що свідчить про схвалення ним даного правочину, - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність обставин, передбачених ст. 203 ЦК України, ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», які б могли свідчити, що умови договору є несправедливими або не відповідають вимогам закону. 
З висновку судового експерта Божко Л.М. від 30 березня 2018 року за результатами бухгалтерсько-економічного дослідження, вбачається, що динаміка значення FIDR не пов`язана з об`єктивними індикаторами ринку та не залежить від них; порівняння числового значення FIDR з розмірами ставок по тотожних депозитах найближчими за термінами розміщення, пропонованих ПАТ «ОТП Банк» показало відсутність взаємозв`язку між ними. Судовим експертом встановлено, що величина (значення) FIDR перетворилась із стандартної в індивідуальну проценту ставку по депозитах через кредитну політику ПАТ «ОТП Банк». В кредитному договорі не зазначено максимальної величини значення процентної ставки FIDR по кредиту. Позичальник не був ознайомлений зі стандартною схемою погашення кредиту. Банк в односторонньому порядку закрив поточний рахунок позичальника.
Суд вірно вказав, що результати проведеного експертного дослідження мають суто економічний характер, однак не свідчать про те, що умови договору були несправедливими, або договір не відповідає вимогам закону. Плаваюча процента ставка + FIDR були включені до спірного договору, і позивач на момент його укладання з цим погодився. В подальшому банк змінив кредитну політику та умови розрахунку ставки FIDR, але це не свідчить про те, що на момент укладення спірного договору такі положення були незаконними.
Відповідно до висновку експерта № 3582/3583-18 від 23 травня 2019 року встановлена невідповідність динаміки, залежності конкретних числових значень процентної ставки по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в ПАТ «ОТП – Банк», що застосовувались до кредитного договору, - динаміці, числовому значенню об`єктивних індикаторів вартості кредитних ресурсів. Ставка FIDR є власним продуктом ЗАТ «ОТП Банк», його визначення визначається самим банком, тому процента ставка за кредитним договором є не стандартною, а індивідуальною ставкою по депозитах ЗАТ «ОТП Банку». У кредитному договорі не вказані інформація про значення максимальної величини плаваючої частини процентної ставки за кредитом, формула для визначення математичного значення величини FIDR. Надані на дослідження експерту документи не містять такі дані, які б свідчили про ознайомлення позичальника зі стандартною схемою погашення кредиту. Документально не підтверджено дотримання банком відповідних нормативів та договірних зобов`язань перед позичальником в частині зарахування коштів, сплачених по кредитному договору на рахунки позичальника.
Висновки даної судово-економічної експертизи є аналогічними висновку судового експерта Божко Л.М. від 30 березня 2018 року. 
Таким чином, виходячи з положень спірного кредитного договору, суд обґрунтовано вважав, що зміна розміру ставки FIDR не може розцінюватись як зміна відповідачем процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки така ставка прямо передбачена умовами кредитного договору. Положення кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + FIDR, не можна вважати несправедливими і незаконними, а тому відсутні підстави для визнання п. 3 частини № 1 та п. 1.4. частини № 2 кредитного договору № ML – 302/353/2007 від 18.10.2007 року, недійсними. 
Доводи апелянта в скарзі про те, що три судових експертизи вказують на невідповідність числових значень FIDR міжнародним, українським індикаторам ринку, внутрішньобанківським стандартним продуктам, вартості кредитних ресурсів відповідача, а також те, що оскаржувані пункти кредитного договору не містять порядку зміни та методики (формули) для визначення величини FIDR, - колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. 
Крім того, вказані доводи були предметом дослідження судом першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

                                                     П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення. 
Рішення  Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2021 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко