КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа 754/12490/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4121/2022

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
14 січня 2022 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 вересня 2021 року у складі судді Саламон О.Б.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,- 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У вересні 2020 року адвокат Шипілов О.В. в інтересах ОСОБА_2 звернувся у суд із з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення нею повноліття у розмірі Ѕ частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебували у шлюбі з 23.10.2004, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 1416, по 12.09.2019, після чого шлюб було розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.09.2019 у справі №754/10791/19.
 
Від шлюбу позивач та відповідач мають дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу залишилася проживати разом з позивачем.
 
Відповідач надавав фінансову допомогу на утримання дитини за власної ініціативи до вересня 2020 року, надалі відмовився надати і не бажає укладати договір про утримання дитини, а також припинив приймати участь у вихованні та її утриманні, пояснюючи іншими витратами на особисті потреби.
 
Також зазначила, що іншої сім`ї відповідач не створив, після розлучення нового шлюбу не укладав та інших дітей та/або осіб, які перебувають на його утриманні не має. Має постійний дохід. 
 
Вказала, що оскільки дочка досягла 15-річного віку, має власні потреби, навчається в школі та потребує витрат, а тому просила її позовні вимоги задовольнити.
 
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.12.2020 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28.09.2020 і до досягнення дитиною повноліття.
 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.06. 2021 заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21.12.2020 по вказаній цивільній справі скасовано. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з   ОСОБА_1 на користь   ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28.09.2020 і до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні інших вимог позову відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Повний текст рішення складено 20.09.2021 року.
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив, скасувати рішення суду та направити справу на новий розгляд та об`єктивно розглянути її в іншому складі суду.
 
В обґрунтування апеляційної скарги, зазначено, що у своєму відзиві на позов відповідач чітко зазначив свою позицію та надав суду письмові докази передбачені ст. 182 СК України щодо врахування його стану здоров`я, наявність інших дітей, непрацездатної дружини, проте суд про вказане зазначив тільки в описовій частині рішення, в резолютивній вони відсутні. Одночасно в описовій частині судового рішення зазначено, що після розірвання шлюбу відповідач самостійно відкрив картковий рахунок та здійснював щомісячне перерахування коштів позивачці ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_3 , між тим дану обставину залишив поза увагою й сплачені аліменти не врахував.
 
Крім того, зазначено, що порушення норми процесуального права полягає в тому, що в день розгляду справи 07.09.2021 відповідач письмово просив суд відкласти розгляд справи у зв`язку з відсутністю адвоката, разом з тим суд порушуючи право на юридичну допомогу та захист провів слухання без відповідача, при цьому не повний текст рішення оголосив без участі останнього.
 
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Шипілов О.В. в інтересах ОСОБА_2 просить рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
 
Вказано, що позивач з розумінням поставилася до створення відповідачем нової сім`ї та народження дитини, та не оскаржувала судове рішення, проте обов`язком відповідача є піклування про дітей, які народилися як попередньому шлюбі, так і в теперішньому.
 
Зазначено, що відповідачем також жодних доказів щодо часткової сплати аліментів та/або неможливості їх сплати в розмірі 1/4 частини у усіх його доходів ні в суді 1-ї інстанції, ні в апеляційній скарзі не вказав та не надав, а посилання останнього на відсутність адвоката в день засідання 07.09.2021 не є процесуальним порушенням прав відповідача, а стосується взаємовідносин довірителя та адвоката, який повинен виконувати належним чином свої зобов`язання перед клієнтом та у разі неможливості участі в судовому засіданні надавати відповідні докази щодо своєї відсутності, які в апеляційній скарзі знову ж таки відсутні.
 
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
 
За положенням ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
За частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Зважаючи на вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення  суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Згідно з ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Як убачається з матеріалів справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.09.2019 (а.с. 5-7)
 
Сторони мають спільну доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8), яка після розлучення сторін у справі проживає з позивачкою.
 
З довідки № 187 від 08.06.2021, що видана ОСОБА_1 убачається, те,  що останній дійсно працює в КП "Київський метрополітен" за заробітна плата за останні дев`ять місяців склала 301 136 грн 37 коп. (а.с. 75).
 
З копії свідоцтва про шлюб, встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 19.12.2019 укладено шлюб (а.с. 87).
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_5 народився син ОСОБА_6 (а.с. 88).
 
Також з доказів наданих ОСОБА_6 , встановлено, що останній має захворювання, що потребують лікування (а.с. 41-49).
 
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 районний суд, виходив з того, що доводи  відповідача, що дружина знаходиться у декретній відпустці, яка носить тимчасовий характер і жодним чином не може впливати на розмір аліментів на утримання дитини, а також не надано доказів на підтвердження витрачання коштів на лікування та медичні препарати, що доводять затрати, які несе чи поніс відповідач на своє лікування та які б мали системний характер.
 
З такими висновками районного суду колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.
 
 Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
 
Частиною першою статті 3 цієї Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
 
Частиною 9 ст. 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
 
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
 
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.
 
Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
 
За положеннями частин 1, 3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
 
Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання дітей, то кошти на їх утримання (аліменти) присуджує суд.
 
Встановлено, що спільна дитина сторін  проживає  разом з матір`ю - ОСОБА_2 .
 
Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
 
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
 
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
 
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
 
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
 
Суд апеляційної інстанції враховує, що виховання дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дітей, а особливо на перших роках їх життя, у зв`язку із чим певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного.
 
Зазначене призводить до дисбалансу у обов`язках батьків, чому кореспондується право одного з батьків подати позов до суду для спонукання іншого з батьків брати участь у витратах на дітей.
 
Відповідно до долученої до справи довідки № 187 від 08.06.2021, що видана ОСОБА_6 убачається, те, що останній дійсно працює в КП "Київський метрополітен" за заробітна плата за останні дев`ять місяців склала 301 136 грн 37 коп. (а.с. 75).
 
Отже, відповідач працює, отримує постійні доходи, а тому колегія суддів визнає обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав до часткового задоволення позову й визначення аліментів у частці від доходу боржника.
 
Також не встановлено наявність у справі інших обставин, які давали б підстави уважати про значні доходи відповідача.
 
За таких обставин, аліменти на утримання доньки ОСОБА_3   в розмірі 1/4 частини з усіх видів  заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28.09.2020 і до досягнення дитиною повноліття, враховуючи найкращі інтереси дитини та її потреби є доцільними та підлягають стягненню з відповідача.
 
Враховуючи ту обставину, що відповідач працює, отримує постійні доходи, колегія суддів визнає обґрунтованими висновки районного суду про необхідність  визначення розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, у вигляді 1/4 частки з усіх  його доходів.
 
Та обставина, що відповідач після розірвання шлюбу відкрив картковий рахунок та здійснював щомісячне перерахування коштів позивачці на утримання дочки ОСОБА_3 по справі правового значення не має, остільки ОСОБА_2 не заперечувала факт надання відповідачем матеріальної допомоги на утримання дитини до вересня 2020 року та подальше припинення добровільної сплати аліментів, у зв`язку з чим вона вимушена була звернутися у суд з відповідним позовом.
 
Колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу посилання апеляційної 
скарги про порушення судом положень процесуального права у зв`язку з розглядом справи за відсутності відповідача, враховуючи те, що було подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання його адвоката. При цьому,  вказане клопотання не підтверджене жодними доказами, а тому районний суд обґрунтовано його відхилив й розглянув справу за відсутності сторони відповідача, враховуючи те, що останній був повідомлений про розгляд справи.
 
Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
 У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).
 
З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає  рішення  районного суду таким, що  відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 вересня 2021 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення поданої по справі апеляційної скарги.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 вересня 2021 року залишити без змін.            
                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.   

Суддя-доповідач:   

Судді: