Справа № 431/3103/21 
Провадження № 22-ц/810/769/21 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року                                                     місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Стахової Н. В.,
суддів:                        Кострицького В. В., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря 
судового засідання: Сінько А.І.
учасники справи: 
заявник -          ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи - Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області; Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 09 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Ткач О. В. в приміщенні того ж суду 
у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні, заінтересовані особи Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області, Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області,
                                       в ст а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту перебування на утриманні, в обґрунтування якої зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 . Заявниця отримує пенсію у розмірі 2809 грн, тоді як її чоловік за час життя отримував пенсію у розмірі більше 5000 грн. З чоловіком вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 20.04.1988 та постійно проживала разом з ним у смт Успенка Лутугинського району Луганської області. Заявниця вказує, що вона є людиною похилого віку, постійно хворіє, не може займатися додатковими заробітками, вона знаходилася на повному утриманні свого чоловіка, який був її годувальником, одержувала від нього допомогу, що була для неї постійним і основним джерелом для існування.
Встановлення факту, що має юридичне значення заявниці необхідно для переходу на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 09 липня 2021 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні, заінтересовані особи Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області, Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області задоволено. 
Суд встановив факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебувала на повному утриманні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і одержувала від ОСОБА_2 допомогу, що була для заявника постійним і основним джерелом до існування.
Ухвалою Луганського апеляційного суду Луганської області від 07 грудня 2021 року залучено Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області в якості правонаступника Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області.
В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області просить рішення Старобільського районного суду Луганської області від 09 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити у зв`язку з виникненням спору про право, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області зазначило, що не було повідомлено належним чином про дату та час судового розгляду справи, ні копію заяви, ні додатки до неї Пенсійний фонд не отримував, а про ухвалення судом рішення Фонду стало відомо лише 21.07.2021. Скаржник вважає, що судом першої інстанції були порушені його процесуальні права, які передбачені ст. 43 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по ІІІ групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцією та проти режиму ОСОБА_3 - незалежно від тривалості страхового стажу. Скаржником зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» умовою призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника є знаходження непрацездатного члена сім`ї померлого годувальника на його повному утриманні, однак після смерті чоловіка заявник не втратила основне джерело для існування, оскільки отримує пенсію в розмірі 2809 грн, який перевищує розмір прожиткового мінімуму. Крім того адреси реєстрацій проживання подружжя ОСОБА_4 згідно довідок внутрішньо переміщених осіб є різними, а тому відсутній факт їх спільного проживання та факт перебування заявниці на утриманні померлого чоловіка.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року ОСОБА_1 роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
Відзив на апеляційну скаргу до Луганського апеляційного суду не надходив.
Учасники процесу в судове засідання не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку, та у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Крім того заявницею надано письмову заяву про слухання справи за її відсутності (а.с.85).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи заяву  ОСОБА_1 про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, суд виходив із доведеності заявлених вимог.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 28 лютого 2006 року, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 14 жовтня 1999 року Лутугінським РВ УМВС України в Луганській області, та зареєстрована в якості внутрішньо переміщеної особи за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 0000289612, виданої 07 серпня 2017 року Управлінням праці та соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації Луганської області.
ОСОБА_2 , був зареєстрований з 22 жовтня 1982 року за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 14 жовтня 1999 року Лутугінським РВ УМВС України в Луганській області.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 20 квітня 1988 року перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 20 квітня 1988 року Успенською селищною радою Лутугінського району Луганської області. 
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 04 серпня 2020 року Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 293 ЦПК України).
Згідно пункту 2 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Як роз`яснено в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Таким чином юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 
1.Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення. 
2. Встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах. 
3. Заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо). 
4. Чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_2 перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області та отримував пенсію за віком.
Статтею 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.
Згідно з частиною другою статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.
До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування
Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника (частина третя статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).
Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, має значення для переходу на пенсію в разі втрати годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.
Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
Відповідно до п.п. 9 п. 2.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 № 22-1 із змінами та доповненнями, до заяви про призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника подаються документи про перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника.
Згідно з п. 2.11 вищевказаного Порядку, за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються довідки або інші документи про склад сім`ї, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання (реєстрації) особи, зокрема органом місцевого самоврядування, або документ про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), виданий згідно із вимогами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку.
Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року№ 405/2014та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.
Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року№ 405/2014.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» та від 02 грудня 2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України», смт Успенка Лутугінського району Луганської області віднесено до таких населених пунктів.
Звертаючись до суду із заявою, заявницею на підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_2 надано акт фактичного проживання з померлою особою по день його смерті № 22 від 04 червня 2020 року та довідку № 39 від 03 вересня 2020 року, за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказані документи видані на тимчасово окупованій території України.
Колегія суддів вважає, що до вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані «намібійські винятки» Міжнародного суду Організації Об`єднаних Націй (далі-ООН):документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.
Так, у 1971 році Міжнародний суд ООН у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата, є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Лоізіду проти Туречини» (рішення від 18 грудня 1996 року, §45), «Кіпр проти Туреччини» (рішення від 10 травня 2001 року) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (рішення від 23 лютого 2016 року) зазначив: «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».
Правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 22.10.2018 у справі № 235/2357/17, від 21 лютого 2020 року у справі № 701/1196/16-а.
Таким чином колегія судів вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення.
ОСОБА_2 перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області та отримував пенсію за віком, розмір якої за період з 01 січня 2020 року по 31 травня 2020 року склав 76707,20 грн, що підтверджується довідкою про призначену та фактично виплачену пенсію, виданою Головним управлінням Пенсійного Фонду Донецької області. 
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Старобільському об`єднаному управлінні ПФУ в Луганській області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного Фонду в Луганській області, та отримує пенсію за віком, розмір якої з 01.01.2021 року по 28.02.2021 року становить 9809,01 грн, що підтверджується довідкою про доходи № 1781367218761760, виданою 01 лютого 2021 року Старобільським об`єднаним управлінням ПФУ в Луганській області.
Враховуючи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 20 квітня 1988 року перебували у шлюбі, на час смерті останнього спільно проживали, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, тобто проживали однією сім`єю та допомога, яка надавалася померлим чоловіком заявниці, була для неї постійним та основним джерелом засобів до існування, розмір пенсії померлого ОСОБА_2 значно перевищує розмір пенсії ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що заявницею доведений факт перебування на утриманні свого чоловіка.
Доводи апеляційної скарги про те, що розмір пенсії ОСОБА_1 перевищує прожитковий мінімум, у зв`язку з чим, заява не підлягає задоволенню, не заслуговують на увагу, оскільки для встановлення факту перебування на утриманні не має переважного значення те, чи перевищує розмір пенсії члена сім`ї померлого прожитковий мінімум. 
Відповідно до положень частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Отже, одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні у разі, якщо основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Тобто, для встановлення факту перебування на утриманні має значення, чи було утримання повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.
Доводи апеляційної скарги про те, що в даному випадку мова йде щодо спору про право заявника на призначення пенсії, не заслуговують на увагу, оскільки чинне законодавство не передбачає іншого порядку підтвердження цього факту, його встановлення не пов`язується з вирішенням спору, а є необхідним для подальшого подання заявником документа, що засвідчував би перебування його на утриманні померлого члена сім`ї, встановлення такого факту в порядку окремого провадження не суперечить нормам процесуального права.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення є порушення норм процесуального права, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що не був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи.
Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 22 червня 2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 09 липня 2021 року о 09:00 год. з повідомленням учасників справи.
Однак у матеріалах справи відсутнє підтвердження щодо отримання Старобільським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області судової повістки про розгляд справи на 09 липня 2021 року, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції у відповідності до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
Також колегія суддів вважає, що вимоги заявниці про одержання нею від ОСОБА_2 допомоги, що була для неї постійним і основним джерелом для існування є такими, що задоволенню не підлягають, оскільки ст. 315 ЦПК України не передбачено встановлення такого факту. 
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, рішення Старобільського районного суду Луганської області від 22 червня 2021 року підлягає скасуванню на підставі п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення вимог заявниці ОСОБА_1 .
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області задовольнити частково.
Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 09 липня 2021 року скасувати.
Ухвалити по справі нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні, заінтересовані особи Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області, Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області задовольнити частково.
Встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на утриманні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
В задоволенні решти вимог відмовити. 
Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Дата складення повного тексту постанови – 18 лютого 2022 року.

Головуючий

Судді: