ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року
м. Хмельницький

Справа № 671/1151/21
Провадження № 22-ц/4820/72/22

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,
секретаря: Чебан О.М.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 27 вересня 2021 року (суддя Павлова А.С.) за позовом заступника керівника Хмельницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону поданого в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах – ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 про стягнення витрат на лікування потерпілого від кримінального правопорушення, 
в с т а н о в и в :
У липні 2021 року заступник керівника Хмельницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах – ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат на лікування потерпілого від кримінального правопорушення. 
Позов мотивовано тим, що вироком Волочиського районного суду Хмельницької області від 27 березня 2019 року, який набрав законної сили 02 травня 2019 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, а саме в заподіянні ОСОБА_2 тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
У зв`язку з отриманими травмами потерпілий знаходився на стаціонарному лікуванні у Хмельницькому військовому госпіталі 41 ліжко-день.
Сума витрат, понесених лікарнею, внаслідок лікування ОСОБА_2 становить 39795,48 грн., які повинен відшкодувати ОСОБА_1 відповідно до вимог ст.1206 ЦК України.
З урахуванням наведеного, прокурор просив стягнути з відповідача на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) витрати на лікування потерпілого від кримінального правопорушення в сумі 39795,48 грн.
Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 27 вересня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) витрати на лікування потерпілого від кримінального правопорушення ОСОБА_2 в сумі 39795,48 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 908 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, як особа, яка вчинила злочин, в силу статті 1206 ЦК України зобов`язаний відшкодувати витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не врахував, що на момент дорожньо-транспортної пригоди його цивільно-правова відповідальність була застрахована згідно полісу №АК/7593589 страховою компанією ПрАТ «Українська страхова група», а відтак належним відповідачем у справі має виступати саме вона. 
Долучена довідка-розрахунок про затрати на лікування ОСОБА_2 не містить у собі інформації відносно змісту здійсненої операції, з чого неможливо здійснити висновок про належність даного доказу.
Прокурором не наведено правових підстав щодо можливості представництва інтересів держави в особі медичного закладу в суді. У позовній заяві прокурор не обґрунтував в чому саме полягає порушення інтересів держави у виниклих правовідносинах, необхідність захисту таких інтересів та не вказав правової підстави для звернення до суду прокурора в якості позивача та неможливості захисту своїх інтересів військовою частиною в суді безпосередньо.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Апелянт ОСОБА_1 та його представник адвокат Свіжий О.В. в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Надійшла заява про розгляд справи без їх участі.
Представник ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), прокурор в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин ( ч.4 ст.376 ЦПК. України).
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що вироком Волочиського районного суду Хмельницької області від 27 березня 2019 року, який набрав законної сили 02 травня 2019 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу.
Вироком суду встановлено, що 20 жовтня 2018 року приблизно о 14 год. 30 хв. ОСОБА_1 керуючи автомобілем марки «CHERY» моделі А15 Amulet», д.н.з. НОМЕР_2 , в порушення вимог п.12.4 ПДР, рухаючись по вул.Набережна в с.Поляни Волочиського району зі швидкістю понад 50км/год., проявив неуважність, не врахувавши дорожньої обстановки здійснив зіткнення з мотоциклом марки «ИЖ Планета», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_2 , який рухався в зустрічному напрямку, спричинивши останньому тілесні ушкодження.
Відповідно до листа командира військової частини НОМЕР_1 №307 від 30.01.2019 року ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні з 22 жовтня 2018 року по 20 листопада 2018 року, з 26 грудня 2018 року по 29 грудня 2018 року, з 14 січня 2019 року по 23 січня 2019 року.
Загальна тривалість перебування ОСОБА_2 на стаціонарному лікування становить 41 ліжко-день, вартість 1 ліжко/дня складає 970,63 грн.
Всього витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від злочину - стаціонарного хворого ОСОБА_2 за вказаний період складають 39795,48 грн.
З листа військової частини  НОМЕР_1  №526 від 18 лютого 2021 року вбачається, що кошти на лікування  ОСОБА_2  понесені на лікування останнього військовим госпіталем,  ОСОБА_1  не відшкодовано. Військовим госпіталем не вживалось заходів щодо примусового стягнення вказаних коштів.  ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) фінансується за кошти державного бюджету, розпорядником коштів є військова частина в особі командира. Цим же листом надано реквізити військової частини. 
Частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Питання відшкодування витрат на лікування особи, яка потерпіла від злочину, врегульовано статтею 1206 ЦК України, Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року.
Згідно частин першої, третьої статті 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.
Якщо лікування проводилось закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.
За змістом наведеної норми матеріального права обов`язок відшкодування витрат, понесених закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, покладається саме на винну особу, яка вчинила цей злочин, і заподіяла шкоду здоров`ю потерпілої, як умисними, так і необережними діями.
Таким чином, законодавець відмежовує поняття витрат на лікування потерпілого від злочину та інституту шкоди, відповідальність за заподіяння якої не завжди покладається на винну особу.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 липня 1995 року №11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16 липня 1993 року.
Сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування.
Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебуває на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого.
Постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16 липня 1993 року «Про порядок обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання» встановлено, що сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого або інших документів, які підтверджують дати госпіталізації та виписки хворого із стаціонару лікувального закладу.
Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентарю та обладнання.
Встановлені фактичні обставини справи та наведені норми права, дають підстави вважати, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність розміру витрат понесених закладом охорони здоров`я, що був визначений відповідно до встановленого законом порядку та наведений у відповідних довідках-розрахунку.
Однак вирішуючи питання щодо порядку стягнення коштів, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до частини 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 1993 року №545 стягненні в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я.
Як вбачається із матеріалів справи  ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) фінансується за кошти державного бюджету, розпорядником коштів є військова частина в особі командира, за таких обставин витрати на лікування потерпілого від кримінального правопорушення ОСОБА_2 в сумі 39795 грн. 48 коп слід стягнути з ОСОБА_1 на користь державного бюджету України за рахунок якого фінансується Хмельницький військовий госпіталь. 
Зважаючи на зазначене рішення суду в цій частині підлягає зміні.
Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірне представництво прокурором інтересів держави в суді. 
Відповідно до статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, в тому числі, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.
Згідно частин першої, третьої, шостої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.
Із урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (справа «Менчинська проти Росії», заява №42454/02, рішення від 15 січня 2009 року, п. 35).
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен належним чином обґрунтувати, а суд перевірити підстави для звернення прокурора до суду.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень.
У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор допускається до участі у справі та набуває відповідного статусу учасника процесу. У випадку відсутності підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави суд повертає йому подану заяву.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року (справа №587/430/16-ц) не виключила, що у разі нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави відповідний суб`єкт владних повноважень може виступати відповідачем у справі, а прокурор, у такому випадку, набуває процесуального статусу позивача.
У справі, що переглядається, обґрунтовуючи підстави для представництва в суді інтересів держави, прокурор зазначав, що військова частина НОМЕР_1 заходів щодо стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого не вживала і це є підставою для представництва прокурором інтересів держави у суді, оскільки несплата відповідачем завданої злочином шкоди має наслідком ненадходження коштів до відповідного бюджету. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 жовтні 2019 року у справі №903/129/18 дійшла висновку, що незалежно від причин неможливості самостійно звернутися до суду, вже сам факт незвернення до суду належного суб`єкта владних повноважень з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси, свідчить про те, що цей орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для звернення до суду з відповідним позовом.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у даній справі прокурор обґрунтував наявність підстав для звернення до суду з указаним позовом в інтересах держави в особі військової частини НОМЕР_1 і такі підстави представництва належним чином перевірені судом першої інстанції. Прокурором попередньо повідомлено Хмельницький військовий госпіталь (в/ч НОМЕР_1 ), що прокуратурою буде заявлено позов для захисту інтересів держави у порядку ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на лікування ОСОБА_2 , внаслідок кримінального правопорушення.
Твердження апелянта про відшкодування витрат на лікування потерпілого від кримінального правопорушення, із врахуванням того, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на час ДТП була застрахована, підлягають відшкодуванню з страхової компанії підлягають відхиленню.
За змістом наведеної вище статті 1206 ЦК України відшкодування витрат, понесених закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, покладається саме на винну особу, яка вчинила цей злочин, і заподіяла шкоду здоров`ю потерпілого, як умисними, так і необережними діями.
Таким чином, законодавець відмежовує поняття витрат на лікування потерпілого від злочину та інституту шкоди, відповідальність за заподіяння якої не завжди покладається на винну особу.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд – 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 27 вересня 2021 року змінити, виклавши резолютивну частину в такій редакції.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь державного бюджету України за рахунок якого фінансується Хмельницький військовий госпіталь (військова частина НОМЕР_1 , р/р НОМЕР_4 , код ЄДРПОУ 07848549, банк – ДКСУ м.Київ МФО 820172) витрати на лікування потерпілого від кримінального правопорушення ОСОБА_2 в сумі 39795 грн. 48 коп.
В решті залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 28 лютого 2022 року.

Судді:                                                                        Т.О. Янчук

       Л.М. Грох

       О.І. Ярмолюк