Постанова
Іменем України
24 січня 2022 року
м. Київ
 
справа № 263/8454/20-ц
 
провадження № 61-7242св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач - акціонерне товариство «Сбербанк»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 грудня 2020 року у складі судді Федоренко Т. І. та постанову Донецького апеляційного суду від 06 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Попової С. А., Лісовий О. О., Ткаченко Т. Б.,
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до акціонерного товариства «Сбербанк» (далі - АТ «Сбербанк») про зміну формулювання звільнення, стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації 
за невикористані додаткові відпустки і за роботу на електронно-обчислювальних машинах, відшкодування моральної шкоди.
Позовну заяву мотивовано тим, що 22 травня 2020 року вона зверталась 
із заявою до голови правління АТ «Сбербанк» про звільнення із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України 
з виплатою 5 посадових окладів, у зв`язку із тим, що заробітна плата 
не переглядалась за період з 01 листопада 2018 року по 22 травня 
2020 року. Крім того просила виплатити їй всі компенсації за невикористані відпустки.
Проте у відповідь вона отримала свою заяву з написом «не погоджено», 
у зв`язку із чим продовжувала працювати на своєму робочому місці впродовж 2 тижнів, передбачених частиною першою статті 38 КЗпП України до 05 червня 2020 року.
Позивач зазначала, що 05 червня 2020 року вона повторно зверталась 
із заявою до голови правління АТ «Сбербанк» Князевої І. О., керівника Маріупольського відділення № 5 АТ «Сбербанк» Сивак С. В., керівника управління АТ «Сбербанк» Троханенко О. М. та головного фахівця відділу управління персоналом АТ «Сбербанк» Коляда О. Ф. наполягаючи на своєму звільненні на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України 
з виплатою всіх зазначених у попередній заяві виплат. Крім того, просила надати можливість здати у встановленому порядку ключі та печатки, провести з нею повний розрахунок та видати трудову книжку. 
Відповіді на свою повторну заяву впродовж робочого часу вона 
не отримала.
Наказом відповідача від 11 червня 2020 року № 260-зв її було звільнено 
з займаної посади на підставі пункту 4 частини першої 
статті 40 КЗпП України у зв`язку із прогулом у період з 09 червня 2020 року по 11 червня 2020 року без поважних причин.
12 червня 2020 року позивач отримала лист від відповідача від 09 червня 2020 року № 6953, яким їй було рекомендовано знову звернутись із заявою про звільнення із зазначенням підстав та дати звільнення і роз`яснено право на отримання трудової книжки в останній робочій день 
у центральному офісі банку за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 зазначала, що при звільненні їй не була видана трудова книжка і не виплачена заробітна плата за період роботи з 01 по 05 червня 2020 року в розмірі 3 746,55 грн, виходячи із середньоденної заробітної плати 749,31 грн, а також компенсація за всі невикористані дні щорічних додаткових відпусток відповідно до пунктів 1, 2 частини першої 
статті 19, статті 24 Закону України «Про відпустки», як матері, що самостійно виховує і утримує двох неповнолітніх дітей сама, за період її роботи 
з 20 лютого 2015 року по 05 червня 2020 року сумарно 67 календарних днів, що у грошовому виразі, виходячи з середньоденної заробітної плати, становить 50 203,77 грн.
Крім того, зазначала, що при звільненні їй не було виплачено п`ять посадових окладів за більше, ніж 5 років бездоганної праці в АТ «Сбербанк», що з урахуванням її посадового окладу 9 280,00 грн, сумарно у грошовому виразі становить 46 400,00 грн.
Також відповідач не виплатив їй компенсацію за щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці до 4 календарних днів - за роботу 
на електронно-обчислювальних та обчислювальних машинах за період 
з 20 лютого 2015 року по 05 червня 2020 року загалом за 24 дні, що 
у грошовому виразі, виходячи із середньоденного заробітку 749,31 грн, становить 17 983,44 грн.
Такими протиправними діями відповідача, на думку позивача, їй було завдано моральну шкоду, оскільки тривалий час вона бездоганно працювала та безпідставно та протиправно була звільнена за прогули.
Немайнова шкода вмотивована тривалими душевними стражданнями від 
її порушених трудових прав, зокрема затримкою роботодавця у видачі 
їй трудової книжки, що перешкоджає подальшому працевлаштуванню, 
не проведенням повного розрахунку, що ставить її у скрутне матеріальне становище, і оцінена позивачем у розмірі 20 000,00 грн.
Ураховуючи викладене та уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд змінити формулювання звільнення з пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (прогул) з 11 червня 2020 року на частину першу статті 38 КЗпП України (звільнення за власним бажанням) з 06 червня 
2020 року, а також стягнути з АТ «Сбербанк», зокрема:
у порядку статті 235 КЗпП України кошти за час вимушеного прогулу 
з 06 червня 2020 року по день прийняття рішення у справі;
невиплачену заробітну плату за період з 01 червня 2020 року по 05 червня 2020 року у розмірі 3 746,55 грн;
за всі невикористані дні щорічних додаткових відпусток - 50 203,77 грн;
вихідну допомогу у розмірі п`яти посадових окладів - 46 400,00 грн;
компенсацію за роботу на електронно-обчислювальних машинах - 
17 983,44 грн;
моральну шкоду - 20 000,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області 
від 24 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги про зміну формулювання причин звільнення не підлягають задоволенню, оскільки позивач не подавала відповідачу заяви про звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, а її заяви про звільнення 
за угодою сторін не були погоджені роботодавцем. Відсутність такої згоди роботодавця не може бути автоматичною підставою для звільнення 
за власним бажанням, оскільки позивач, не отримавши згоду роботодавця на її звільнення за угодою сторін, тобто не оформивши своє звільнення 
у встановленому законом порядку, перестала без поважних причин виходити на роботу з 09 червня 2020 року, тому її відсутність на робочому місці правильно кваліфікована відповідачем як прогул, що потягло 
її звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що законність прийнятого роботодавцем рішення про звільнення позивача усуває підстави для стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 06 червня 2020 року і по день прийняття рішення у справі, 
в порядку застосування до роботодавця відповідальності на підставі 
статті 235 КЗпП України.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення недоотриманої заробітної плати за період з 01 червня 2020 року по 05 червня 2020 року 
у розмірі 3 746,55 грн, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості цих позовних вимог, оскільки 11 червня 2020 року з позивачем було здійснено повний розрахунок при звільненні і виплачено їй 10 914,30 грн, куди увійшла компенсація за невикористану відпустку тривалістю 25 календарних днів, що підтверджується відповідним платіжним дорученням від 11 червня 
2020 року.
Разом із цим відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення 
з роботодавця 5 посадових окладів при звільненні, суд першої інстанції виходив із того, що ці позовні вимоги не ґрунтуються на жодних підставах.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації 
за невикористані дні щорічних додаткових відпусток, що мали бути надані позивачу як одинокій жінці, що виховує дітей сама без батька, суд першої інстанції виходив із недоведеності підстав для надання таких відпусток позивачу під час перебування у трудових відносинах з відповідачем.
Також суд першої інстанції вважав необґрунтованими позовні вимоги про стягнення компенсації додаткових відпусток за роботу з особливими умовами, пов`язаними з операціями на електронно-обчислювальних машинах, оскільки виконувані позивачем трудові обов`язки і функції 
з обсягом робочого часу роботи за комп`ютером менше 50 % всього робочого часу.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вважав не підтвердженим належними доказами факт заподіяння такої шкоди роботодавцем АТ «Сбербанк» працівникові ОСОБА_1 .
Крім того порушень вимог закону в процедурі повернення позивачу трудової книжки судом першої інстанції не встановлено, а виявлено небажання самої ОСОБА_1 її отримати через запис про звільнення за прогули.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Донецького апеляційного суду від 06 квітня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 грудня 2020 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Встановивши, що роботодавцем, як однією зі сторін трудового договору, 
не було погоджено звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, 
що позивач, не отримавши згоду роботодавця на її звільнення за угодою сторін, перестала без поважних причин виходити на роботу з 09 червня 
2020 року, тому її відсутність на робочому місці правильно кваліфікована відповідачем як прогул, що потягло її звільнення на підставі 
пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
Разом із цим суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про те, що законність прийнятого роботодавцем рішення про звільнення позивача усуває підстави для стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 06 червня 2020 року 
і по день прийняття рішення у справі, в порядку застосування 
до роботодавця відповідальності на підставі статті 235 КЗпП України.
Також суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про те, що затримка у видачі трудової книжки пов`язана 
не з винними діями роботодавця, а виникла внаслідок дій позивача 
та її представника, що не побажали отримати трудову книжку через запис про звільнення позивача за прогули, а тому несуть ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням тієї чи іншої дії.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення недоотриманої заробітної плати за період з 01 червня 2020 року по 05 червня 2020 року 
у розмірі 3 746,55 грн, суд першої інстанції, на думку суду апеляційної інстанції, правильно виходив із необґрунтованості цих позовних вимог, оскільки 11 червня 2020 року з позивачем було здійснено повний розрахунок при звільненні і виплачено їй 10 914,30 грн, куди увійшла компенсація за невикористану відпустку тривалістю 25 календарних днів, що підтверджується відповідним платіжним дорученням від 11 червня 
2020 року.
Разом із цим відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення 
з роботодавця 5 посадових окладів при звільненні, суд першої інстанції, 
на думку суду апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив із того, що 
ці позовні вимоги не ґрунтуються на діючому законодавстві України, а сам 
по собі факт сумлінної праці не створює для роботодавця обов`язку заохочувати працівника, що звільняється, оскільки то є прерогативою роботодавця, що має базуватися на впроваджених на підприємстві правилах.
Також суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення компенсації за невикористані дні щорічних додаткових відпусток, що мали бути надані позивачу як одинокій жінці, яка виховує дітей сама без батька, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б доводили законні підстави для задоволення цих позовних вимог. При цьому сам 
по собі факт проживання дітей разом із позивачем внаслідок розірвання шлюбу із її чоловіком ОСОБА_3 не є безумовним доказом не прийняття батьком участі у вихованні своїх дітей.
Крім того, на думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції правильно вважав необґрунтованими позовні вимоги про стягнення компенсації додаткових відпусток за роботу з особливими умовами, пов`язаними з операціями на електронно-обчислювальних машинах, оскільки виконувані позивачем трудові обов`язки і функції з обсягом робочого часу роботи за комп`ютером менше 50 % всього робочого часу.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, на думку суду апеляційної інстанції, обґрунтовано вважав не підтвердженим належними доказами факт заподіяння такої шкоди роботодавцем АТ «Сбербанк» працівникові ОСОБА_1 .
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2021 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах 
у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2018 року у справі № 545/2544/13 (провадження № 61-678св17) та від 24 квітня 2019 року у справі 
№ 607/14495/16 (провадження № 61-42314св18) й постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 
від 23 травня 2018 року у справі № 813/885/16 (провадження К/9901/11768/18), а також посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій й ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. 
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначає, що відповідач 
у період з 22 травня 2020 року по 05 червня 2020 року мотивовано 
не відповів позивачу про відмову у її звільненні на підставі пункту 1 
частини першої статті 36 КЗпП України, не запропонував свої пропозиції щодо цієї ситуації, а також не виконав у останній робочий день позивача 
(05 червня 2020 року) вимоги статей 116, 117 КЗпП України.
Вважає, що суди першої та апеляційної інстанції не дослідили належним чином усі зібрані у справі докази і не надали належної їм оцінки.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи № 263/8454/20-ц із Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області.
У липні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У липні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив АТ «Сбербанк» 
на касаційну скаргу у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення 
є законними та обґрунтованими.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із АТ «Сбербанк», працюючи з 20 лютого 2015 року на посаді фахівця з обслуговування масових роздрібних клієнтів Маріупольського відділення № 5 акціонерного товариства «Сбербанк Росії) (нині - АТ «Сбербанк»). Приймалася на роботу 
з трьохмісячним випробувальним строком і заробітною платою у розмірі згідно із штатним розписом (а. с. 150, т. 1).
22 травня 2020 року ОСОБА_1 зверталась до АТ «Сбербанк» із заявою, у якій просила звільнити її з роботи із займаної посади за угодою сторін 
на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України з виплатою п`яти посадових окладів, компенсацією за невикористані відпустки. Заява не була погоджена роботодавцем з накладенням резолюції «Не погоджено» 
(а. с. 6, 7, т. 1).
Згідно заяви від 05 червня 2020 року, поданої електронною поштою на ім`я Голови правління АТ «Сбербанк», керуючого Маріупольським відділенням 
№ 5 АТ «Сбербанк», начальника Управління регіональною мережею 
та головного фахівця Управління по роботі з персоналом, ОСОБА_1 наполягала на припиненні трудових відносин за згодою сторін на тих самих підставах, які були вказані нею у заяві від 22 травня 2020 року, тобто 
на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. В заяві ОСОБА_1 зазначала, що оскільки з дня подання нею заяви 
від 22 травня 2020 року минуло вже два тижні, тому 05 червня 2020 року вона вважала останнім днем роботи (а. с. 8, т. 1).
Відповідно до листів від 05 червня 2020 року № 6916/3/04 та від 09 червня 2020 року № 6953 за підписом начальника управління по роботі 
з персоналом АТ «Сбербанк» Забродської О. І. ОСОБА_1 проінформовано, що на підставі пункту 1 частини першої 
статті 36 КЗпП України банк, як роботодавець, не давав згоди на звільнення за угодою сторін, у разі бажання звільнитися було запропоновано надати нову заяву про звільнення на загальних підставах із зазначенням підстави (стаття 38 КЗпП України) та дати звільнення або у якості альтернативи оформити відпустку з 09 червня 2020 року. Також було запропоновано надати пояснення щодо причини відсутності 09 червня 2020 року 
на робочому місці у Маріупольському відділенні № 5 АТ «Сбербанк» 
та отримати особисто або за поштою за її згодою трудову книжку 
(а. с. 10, 11, т. 1).
Наказом АТ «Сбербанк» від 11 червня 2020 року № 260-зв фахівця 
з обслуговування масових роздрібних клієнтів Маріупольського відділення № 5 АТ «Сбербанк» ОСОБА_1 звільнено у зв`язку із прогулом 
(з 09 червня 2020 року по 11 червня 2020 року) без поважних причин 
на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (підстава - акти фіксації відсутності працівника на роботі від 09 червня 2020 року). Наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 25 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 20 лютого 2019 року по 11 червня 2020 року (а. с. 9, т. 1). 
Відповідно до платіжного доручення від 11 червня 2020 року 
із ОСОБА_1 здійснено повний розрахунок при звільненні 
(а. с. 9, 71-73, 91-93, 99-101, 104, т. 1).
Згідно із листом АТ «Сбербанк» від 11 червня 2020 року № 7/28/3/04 ОСОБА_1 було повідомлено про звільнення на підставі наказу 
від 11 червня 2020 року № 260-зв, запропоновано з`явитися до управління по роботі з персоналом банку для отримання трудової книжки або надати письмову заяву зі згодою на відправку трудової книжки засобами поштового зв`язку. 
Повідомленнями про порядок отримання трудової книжки або погодження її пересилання поштовим відправленням надіслані банком на адресу ОСОБА_1 листами від 16 червня 2020 року № 7262/3/04 та 
від 13 липня 2020 року № 8507/3/04 (а. с. 106, 110, 114, т. 1).
ОСОБА_1 з 1999 року перебувала у шлюбі із ОСОБА_3 , від якого має двох дітей: дочку ОСОБА_4 , 
2000 року народження, та сина ОСОБА_5 , 2005 року народження, (а. с. 13, 151, 152, т. 1).
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 травня 2019 року у справі № 263/16882/18 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , зареєстрований 
20 листопада 1999 року у Калінівському відділі реєстрації актів громадянського стану м. Донецька, актовий запис № 484, розірвано. 
З 14 серпня 2019 року ОСОБА_1 перебуває у другому шлюбі 
із ОСОБА_2 (а. с. 153, т. 1).
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду 
і вирішення справи.
Згідно з положеннями пунктів 1 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, 
що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір 
є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Статтею 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової 
і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Згідно зі статтею 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу 
і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно або в цілому). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, 
що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня.
Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.
Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.
Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, 
що зберігається у працівника.
Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, 
що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне 
за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.
Згідно із пунктом 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки» щорічні відпустки за бажанням працівника у зручний для нього час надаються одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері).
Статтею 19 Закону України «Про відпустки» встановлено, що щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів надається жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, одинокій матері, який виховує дітей без батька.
Частинами першою, четвертою статті 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної 
та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.
Одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама). Тобто для підтвердження права на таку відпустку працівник має надати роботодавцю офіційно складений документ, у якому з достаньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька(матері) у вихованні дитини (рішення суду про позбавлення батьківських прав, рішення органів опіки та піклування або суду щодо участі батька у вихованні дитини тощо).
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 8 Закону України «Про відпустки» щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається окремим категоріям працівників, робота яких пов`язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується 
в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров`я за Списком виробництв, робіт, професій 
і посад, затверджених Кабінетом Міністрів України.
Для категорії посад працівників, які працюють на електронно-обчислювальних та обчислювальних машинах (пункт 58 розділу XXII. Загальні професії за всіма галузями господарства Списку виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість працівників на роботах в яких дає право на щорічну додаткову відпустку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 листопада 
1997 року № 1290) передбачена відпустка за роботу за комп`ютером тривалістю до 4 календарних днів.
Згідно із роз`ясненнями Міністерства соціальної політики України, 
що містяться в листі від 11 серпня 2014 року № 348/13/116-14 щодо надання роз`яснення про вимоги Державних санітарних правил і норми роботи 
з ПК у розрахунок часу, що дає право працівнику на таку відпустку, зараховуються дні, коли він фактично був зайнятий на роботах з особливим характером праці, що пов`язана з використанням персонального комп`ютера, не менше половини тривалості робочого дня, встановленого для працівників цих виробництв, цехів, професій, посад. Оскільки законодавством не визначено, у якій спосіб здійснюється такий облік, підприємство самостійно приймає рішення щодо проведення такого обліку.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться 
у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається 
як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується 
на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів 
у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України).
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні 
у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог 
статей 12, 81, 89 ЦПК України, встановивши, що роботодавцем, як однією 
зі сторін трудового договору, не було погоджено звільнення позивача 
на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, обґрунтовано вважав, що позивач, не отримавши згоду роботодавця на її звільнення 
за угодою сторін, перестала без поважних причин виходити на роботу 
з 09 червня 2020 року, тому її відсутність на робочому місці правильно кваліфікована відповідачем як прогул, що потягло її звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
Разом із цим суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно вважав, що законність прийнятого роботодавцем рішення про звільнення позивача усуває підстави для стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 06 червня 2020 року і по день прийняття рішення у справі, 
в порядку застосування до роботодавця відповідальності на підставі 
статті 235 КЗпП України.
При цьому суди попередніх інстанцій, встановивши, що роботодавець листом від 09 червня 2020 року запропонував позивачу при належному оформленні звільнення в останній робочий день отримати трудову книжку за місцем її знаходження в Управлінні по роботі з персоналом 
в центральному офісі банку в м. Києві або використати спосіб отримання трудової книжки по пошті за її згодою, дійшли правильного висновку про те, що затримка у видачі трудової книжки пов`язана не з винними діями роботодавця, а виникла внаслідок дій позивача та її представника, 
що не побажали отримати трудову книжку через запис про звільнення позивача за прогули, а тому несуть ризики настання наслідків, пов`язаних 
із вчиненням або невчиненням тієї чи іншої дії.
Також встановивши, що 11 червня 2020 року з позивачем було здійснено повний розрахунок при звільненні і виплачено їй 10 914,30 грн, куди увійшла компенсація за невикористану відпустку тривалістю 25 календарних днів, що підтверджується відповідним платіжним дорученням від 11 червня 
2020 року, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення недоотриманої заробітної плати за період з 01 червня 2020 року 
по 05 червня 2020 року у розмірі 3 746,55 грн.
Крім того, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з роботодавця п`яти посадових окладів при звільненні, у зв`язку із тим, що ці позовні вимоги 
не ґрунтуються на діючому законодавстві України, а сам по собі факт сумлінної праці не створює для роботодавця обов`язку заохочувати працівника, що звільняється, оскільки то є прерогативою роботодавця, 
що має базуватися на впроваджених на підприємстві правилах.
Разом із цим, встановивши, що у відповідності до автобіографії, особового листку по обліку кадрів, особової картки працівника при прийомі на роботу 
у 2015 році ОСОБА_1 (прізвище при прийнятті на роботу - ОСОБА_1 ) повідомляла про свій статус заміжньої жінки, що має двоє неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_4 , 2000 року народження, 
та сина ОСОБА_5 , 2005 року народження, а також ураховуючи відсутність судових рішень щодо позбавлення батьківських прав відносно батька ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , а також належних та допустимих доказів не прийняття останнім участі у вихованні своїх дітей, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення компенсації за невикористані дні щорічних додаткових відпусток, що мали бути надані позивачу як одинокій жінці, що виховує дітей сама без батька, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б доводили законні підстави для задоволення цих позовних вимог. 
При цьому суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали, що сам по собі факт проживання дітей разом із позивачем внаслідок розірвання шлюбу 
із її чоловіком ОСОБА_3 не є безумовним доказом 
не прийняття батьком участі у вихованні своїх дітей.
Крім того, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно вважав необґрунтованими позовні вимоги про стягнення компенсації додаткових відпусток за роботу з особливими умовами, пов`язаними з операціями на електронно-обчислювальних машинах, оскільки виконувані позивачем трудові обов`язки і функції 
з обсягом робочого часу роботи за комп`ютером менше 50 % всього робочого часу.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог, оскільки відсутні належні та допустимі докази, які 
б підтверджували факт заподіяння такої шкоди роботодавцем 
АТ «Сбербанк» працівникові ОСОБА_1 .
Доводи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування норм матеріального 
й процесуального права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду 
від 12 квітня 2018 року у справі № 545/2544/13 (провадження № 61-678св17) та від 24 квітня 2019 року у справі № 607/14495/16 (провадження 
№ 61-42314св18) й постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 травня 2018 року у справі 
№ 813/885/16 (провадження К/9901/11768/18), на які заявник посилався 
у касаційній скарзі, є необґрунтованими, а висновки судів попередніх інстанцій не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою 
до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень 
статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 
Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області 
від 24 грудня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду 
від 06 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     С. Ф. Хопта
 
      О. В. Білоконь
 
      О. М. Осіян