Ухвала
 
21 січня 2022 року
м. Київ
 
справа № 212/10076/13
провадження № 61-21318ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною                  скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю«ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позов обгрунтований тим, що 27 лютого 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та 
 ОСОБА_1 укладений кредитний договір №ML-0AU/0088/2007, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 14 000,00доларів США, на строк 
до 27 лютого 2013 року, за користування кредитомвстановлена плаваюча процентна ставка 12,99% + FIDR.
 
На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки від 27 лютого 2007 року 
№ SR-0AU/0088/2007, відповідно до умов якого ОСОБА_2 поручився за своєчасне і повне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.
 
Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2020 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором від 27 лютого 2007 року № ML-0AU/0088/2007, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та  ОСОБА_1 .
 
Вказувало, що умови кредитного договору виконало належним чином, проте відповідачі зобов`язання не виконали, у зв`язку з чим станом на 19 серпня 2013 року утворилась заборгованість у сумі 490 401,16 грн, яку позивач просив стягнути з відповідачів як солідарних боржників.
 
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2014 року позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна»задоволено.
 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 27 лютого 2007 року 
№ ML-0AU/0088/2007 у розмірі 490 401,16 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 11 376,00 доларів США, що в еквіваленті становить - 90 931,08 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 1 818,03 доларів США, що в еквіваленті становить - 14 531,51 грн, пеня за прострочення виконання зобов`язання - 
384 938,56 грн.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позичальником неналежно виконувались зобов`язання за укладеним кредитним договором у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 490 401,16 грн, яка підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2  задоволено.
 
Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2014 року в частині задоволення позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 27 лютого 2007 року № ML-0AU/0088/2007, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
 
Відмовляючи в задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна», апеляційний суд виходив з того, що вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов`язання має бути пред`явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі), тому, навіть якщо в межах строку дії поруки була пред`явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право. Так як, з позовом до відповідачів ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося                            08 листопада 2013 року, тобто за межами строку дії договору поруки, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.
 
У вересні 2021 року до Дніпровського апеляційного суду надійшла заява від представника ОСОБА_3 , який діє від імені та в інтересах відповідача 
ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення, яка мотивована тим, що ухвалюючи рішення у справі, суд апеляційної інстанції не вирішив питання про відшкодування витрат, понесених відповідачем ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в Дніпровському апеляційному суді в розмірі 4 000,00 грн.
 
Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року заяву представника ОСОБА_3 , який діє від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_2 , задоволено. Стягнуто з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в сумі 4 000,00 грн.
 
Задовольняючи заяву, апеляційний суд виходив з того, що заявник надав на підтвердження витрат на правничу допомогу належні та допустимі докази, а саме: договір про надання правової допомоги від 30 вересня 2020 року № 18/20, додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 30 вересня 2020 року № 18/20, акт прийому-здачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги 
від 30 вересня 2020 року № 18/20, згідно з яким ОСОБА_2 надана правова допомога на загальну суму - 4 000,00 грн, яка полягає в складанні та оформленні апеляційної скарги - 3 000,00 грн, участь у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції - 1 000,00 грн.
 
29 грудня 2021 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Верховний Суд дійшов висновку, про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження в частині оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду 
від 21 вересня 2021 року з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості  у розмірі 490 401,16 грн, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (567 500,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України постанова Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року та додаткова постанова Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року, яка є складовою основного рішення, не підлягають касаційному оскарженню.
 
Касаційна скарга не містить посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення, у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню.
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких     цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, та касаційна скарга не містить посилань на передбачені пунктом                       2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судове рішення у справі з ціною позову, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягає касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договоромвідмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     С. О. Погрібний