ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року
м. Хмельницький

Справа № 686/8312/20
Провадження № 22-ц/4820/404/22

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Гриньова А.М. 

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №686/8312/20 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 Латюка Петра Яковича на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 листопада 2021 року (суддя Приступа Д.І.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказував, що 15.11.2019 посадовими особами Департаменту патрульної поліції було складено протокол про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП. Постановою Хмельницького міськрайонного суду від 26.12.2019 провадження у адміністративній справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП в зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу інкримінованого адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП. Позивач зазначив, що незаконним та сфальсифікованим притягненням його до адміністративної відповідальності, йому завдано моральну шкоду, що проявилася у стражданнях через порушення звичних для нього життєвих зв`язків, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення. ОСОБА_1 оцінює спричинену йому моральну шкоду в 10000 грн. Також, позивач вказує, що ним сплачено 10000 грн за надання юридичної допомоги у адміністративній справі адвокату Латюку П.Я. Тому, посилаючись на ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 10000 грн моральної шкоди, 10000 грн сплачених адвокату за надання правової допомоги, а всього 20000 грн.
Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 08 грудня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 10000 грн моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів державної влади та їх посадових осіб та 10000 грн витрат на правову допомогу. 
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 27 травня 2021 року скасовано заочне рішення суду від 08 грудня 2020 року та призначено розгляд справи на 23.06.2021 на 10.45.год.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 04 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено. 
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2021 року виправлено описку в рішенні Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу. Вказано вірну дату прийняття рішення по справі - 03 листопада 2021 року.
Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника Латюка П.Я. , оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт вказує, що адміністративне правопорушення відносно нього носить кримінальний характер, адже його санкція є суворішою за велику кількість кримінальних правопорушень, відповідальність за які передбачено КК України. Також, ОСОБА_1 посилається на те, що незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності йому завдано моральну шкоду, що проявилася у стражданнях через порушення звичних для нього життєвих зв`язків, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, захищатися від обвинувачення, викладеного у протоколі про притягнення його до адміністративної відповідальності, наймати захисника його прав та законних інтересів, ходити по судах та доводити свою невинуватість у вчинені інкримінованого правопорушення. 
Апелянт зазначає, що відмову у позові про стягнення витрат, які він поніс на професійну правничу допомогу суд взагалі нічим не обґрунтував, проігнорувавши висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 18.12.2018 по справі №688/2479/16 щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи про адміністративне правопорушення із Держави Україна. 
Тому, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
У відзиві на апеляційну скаргу Департамент патрульної поліції погоджується із висновками суду першої інстанції та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Представник відповідача вказує, що при посиланні на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», апелянтом залишено поза увагою, що Департамент патрульної поліції та його посадові особи не здійснюють та не здійснювали оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, у тому числі щодо ОСОБА_1 та не є посадовими особами прокуратури і суду. Відповідачем не приймались владні управлінські рішення в розумінні ст. 19 КАС України по відношенню до позивача, а складання адміністративного протоколу є лише документуванням виявленого правопорушення, оцінку якому надає уповноважений орган при розгляді справи. Посадові особи відповідача діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, КУпАП та іншими нормативно-правовим актами. 
Крім того, як вказує відповідач, позивачем до позовної заяви та апеляційної скарги не долучено постанови (ухвали) органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури чи суду про відшкодування шкоди.
Разом з тим, представник Департаменту патрульної поліції посилається на те, що матеріали справи не містять будь-яких відомостей, відповідно до яких підтверджено характер та обсяг начебто заподіяних позивачу страждань, характеру немайнових втрат, порушення стану здоров`я, тощо. Постанова Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2019 року не є доказом на підтвердження неправомірності дій працівників поліції, зокрема, що вони вийшли за межі наданих їм повноважень. 
Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).
Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в силу вимог ст. 1176 ЦК України та ст. 81 ЦПК України ОСОБА_1 не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди діями органу державної влади, їх посадовими та службовими особами шляхом незаконного притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Проте, з таким висновком колегія суддів не погоджується.
Так, згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статей 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, що відсилає до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Згідно з ч.1ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Тому, за змістом ст.ст. 1166, 1167, 1174 ЦК України відповідно до загальних умов цивільно-правової відповідальності необхідною умовою для відшкодування шкоди державою є неправомірні дії державного органу, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, які повинен довести позивач.
Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Так, постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2019 року провадження у справі відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу інкримінованого адміністративного правопорушення.
Як слідує із зазначеної постанови 15.11.2019 поліцейським роти №4 УПП в Хмельницькій області ДПП молодшим лейтенантом поліції Кулішем М.С. відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №309304, за яким ОСОБА_1 обвинувачується в тому, що 15.11.2019 біля о 01.07 год. по вул. Європейській, 20 в м. Хмельницькому керував автомобілем «Daewoo Lanos» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння та в порушення п.2.5 ПДР від проходження огляду на стан сп`яніння в установленому законом порядку відмовився.
Закриваючи провадження у справі відносно ОСОБА_1 суд виходив з того, що поліцейським при складанні протоколу про адміністративне правопорушення порушено процедуру огляду водія на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, визначеної ч.ч.2-4 ст. 266 КУпАП та передбаченої п.п. 1,2,3,4,6,7,8 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного сп`яніння або перебувають під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і проведення такого огляду, адже ОСОБА_1 не відмовлявся проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння, а навпаки погодився такий огляд пройти, а поліцейський не забезпечив його проведення. 
Враховуючи обставини, встановлені постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2019 року у справі №689/31826/19, апеляційний суд констатує, що дії поліцейського при складанні протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП щодо позивача не відповідали вимогам закону, іншого нормативного акта (ч.ч.2-4 ст. 266 КУпАП, Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, затвердженої спільним наказом МВС та МОЗ України від 09.11.2015 року № 1452/735 та Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного сп`яніння або перебувають під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і проведення такого огляду, затвердженого постановою КМУ від 17.12.2008 №1103).

Згідно норм глав 19-21 КУпАП притягнення особи до адміністративної відповідальності розпочинається зі стадії складання щодо неї протоколу про адміністративне правопорушення.
Наведене підтверджує факт заподіяння моральної шкоди позивачу внаслідок дій поліцейського при складанні протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП відносно нього, які не відповідали вимогам закону.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Об`єднаної палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 10.10.2019 у справі №569/1799/16-ц, а також постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у справі № 640/16169/17.
Суд не приймає до уваги протилежну за змістом постанову Верховного Суду від 21.10.2020 у справі №312/262/18, на яку посилався представник Департаменту патрульної поліції, оскільки її висновки прямо суперечать правовій позиції, викладеній в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 10.10.2019 у справі №569/1799/16-ц, адже цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.
Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див. постанови Верховного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17 (провадження № 51-7588км18), від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02 (н.р.Б-7346/2-19)). 
Таким чином, в даному випадку підлягає застосуванню не висновок, що міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18 (провадження № 61-14401св19), а релевантний правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18).
Такий висновок узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 29 вересня 2021 року по справі № 166/1222/20.
З огляду на вищенаведене апеляційний суд вважає, що відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, яка полягала у душевних переживаннях, порушенні нормальних життєвих зв`язків, що вплинуло на звичний спосіб життя позивача з врахуванням тривалості провадження у справі про адміністративне правопорушення, а також вимог розумності та справедливості слід визначити у розмірі 2000 грн, що буде належним та достатнім для її покриття.
Обґрунтовуючи вимоги щодо стягнення із Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 10000 грн сплачених адвокату за надання правової допомоги, апелянт посилався на те, що ОСОБА_1 було понесено витрати на правову допомогу у справі про адміністративне правопорушення.
І на підтвердження своїх доводів позивач надав розрахункову квитанцію серії АБЖА №700420 від 17.12.2019 із зазначенням назви послуги: юридичні послуги ОСОБА_1 та сума 10000 грн, що сплачена адвокату Латюку П.Я.; Додатковий Договір до договору про надання адвокатських послуг від 17 грудня 2019 року, що укладений між адвокатом Латюком П.Я. та ОСОБА_1, відповідно до п. 1 якого сторони домовилися, що вартість послуг (гонорар) адвоката за договором про надання адвокатських послуг у справі №686/31826/19 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП становить 10000 грн (а.с. 5-6).
Норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на які посилався позивач як на правову підставу заявлених вимог, з врахуванням норм ст.ст.1, 2 цього Закону, не врегульовують спірні правовідносини і не підлягають застосуванню.
Разом з тим, судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням конкретної справи. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно процесуальним законодавством.
Нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення не врегульовано поняття судових витрат, в тому числі й витрат на правову допомогу адвоката у справі про адміністративне правопорушення.
Отже, ці витрати позивача не віднесені законом до категорії судових витрат, відтак відсутні підстави визнавати їх судовими витратами в іншій судовій справі.
В свою чергу за змістом ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч.1 ст. 22 ЦК України).
З врахуванням встановлення факту порушення права позивача та понесення ним витрат на правову допомогу адвоката з метою відновлення свого порушеного права ці витрати позивача є збитками (майновою шкодою) і підлягають відшкодуванню державою.
А тому судова колегія вважає, що підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення із відповідача шляхом списання із рахунку Державної казначейської служби України 10000 грн сплачених ОСОБА_1 у зв`язку із наданням йому правової допомоги. 
З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу. 
У відповідності до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
З врахуванням положень ст. 141 ЦПК України судові витрати у даній справі підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 Латюка Петра Яковича задовольнити частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 листопада 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути із Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) 2000 (дві тисячі) грн моральної шкоди та 10 000 (десять тисяч) грн сплачені ОСОБА_1 за надання правової допомоги. 
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. 
Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 
       Повне судове рішення складено 22 лютого 2022 року.

Судді                                                                А.П. Корніюк

                                                       І.В. П`єнта

                                                       О.І. Талалай