ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року
м. Харків

справа № 635/8180/20
провадження № 22-ц/818/1771/22

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.,
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач:  ОСОБА_2 ,
треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж Олена Анатоліївна, приватний виконавець Близнюков Юрій Володимирович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж Олена Анатоліївна, приватний виконавець Близнюков Юрій Володимирович, про визнання договору недійсним, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконаннюза апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2021 року у складі судді Пілюгіної О.М., - 
в с т а н о в и в:
04.12.2020  ОСОБА_1 , в особі представника - ОСОБА_3  звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , у якому просила  визнати недійсним договір позики, укладений 06 лютого 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А., реєстр № 17; визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 22 від 14 лютого 2020 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж Оленою Анатоліївною щодо звернення стягнення заборгованості з ОСОБА_1 . 
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2021 року у задоволені позову відмовлено. 
       В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, необґрунтованість судового рішення, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. 
       Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.  Позивачем надано достатньо належних та допустимих доказів, що підтверджують обставини на які позивач посилалася як на підставу своїх вимог. Так, спірний договір позики від 06.02.2020 позивачкою не укладався та не підписувався. Грошові кошти від ОСОБА_2 чи будь-якої іншої особи вона не отримувала та у цей період часу перебувала за кордоном. Відповідач ОСОБА_2 визнав зазначені обставини та підтвердив їх особисто у судовому засіданні.
Вважає, що зазначене достеменно доводить факт, що позивачка не укладала договір позики. Більш того, в договорі зазначені паспортні дані, які не відповідають дійсності і не могли жодним чином використовуватися при укладанні договору в якості належного підтвердження особи позивача.
Крім того, у випадку відмови у прийнятті визнання позову відповідачем суд повинен був постановити відповідну ухвалу і продовжити судовий розгляд, однак таке рішення судом постановлено не було. 
Судом неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, передбачені ст.ст.202, 203, 215 ЦК України, та порушив норми процесуального права, передбачені ст. 206 ЩІК України.
Відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 підлягає задоволенню, враховуючи наступне. 
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для задоволення вимог про визнання недійсним договору позики від 06 лютого 2020 року, при цьому враховував, що позивачем не надано доказів, що у відношенні нотаріуса ухвалено обвинувальний вирок за вчинення злочину, а інші докази на які посилався позивач, зокрема інформація Державної прикордонної служби, довідки про виконання роботи за межами території держави Україна, анулювання доступу нотаріуса до державних реєстрів, відкрите кримінальне провадження за фактом шахрайства, суд вважав не безспірними і які жодним чином не вказують, що підпис на договорі не належить позивачу.
Суд розцінив критично і не прийняв до уваги визнання позову відповідачем, оскільки він також не надав доказів, що у нотаріально посвідченому договорі стоїть не його підпис, призначення почеркознавчої експертизи вважав за недоцільне. 
Враховуючи, що позивач просила скасувати виконавчий напис нотаріуса посилаючись тільки на недійсність правочину, як похідної дії від укладеної угоди, і не зазначає інших обставин, суд відмовив у задоволенні вказаної вимоги, оскільки судом було відмовлено в задоволенні вимог про визнання недійсним договору позики від 06 лютого 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А., реєстр № 17.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 мотивувала свої вимоги тим, що 14 лютого 2020 року приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Міссіяж О.А. вчинено виконавчий напис № 22 щодо звернення стягнення заборгованості з неї за договором позики від 06 лютого 2020 року. 03 березня 2020 року приватним виконавцем Близнюковим Ю.В. відкрито виконавче провадження № 61442521 за виконавчим написом нотаріуса від 14 лютого 2020 року, реєстр № 22. В межах вказаного виконавчого провадження, 09 вересня 2020 року приватним виконавцем сформовано заявку № 5373 на продаж майна позивача, а саме: двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , шляхом реалізації на електронних торгах. В ході ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження № 61442521, позивачу стало відомо, що підставою вчинення виконавчого напису є договір позики від 06 лютого 2020 року, який нібито було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .. За умовами вказаного договору, позивачу позичено 2000000,00 гривень на строк до 13 лютого 2020 року; позика у вказаний строк погашена не була, тому нотаріусом вчинено виконавчий напис. Проте, позивач договір позики від 06 лютого 2020 року не укладала та не підписувала; грошові кошти від відповідача чи будь-якої іншої особи не отримувала. Відомості вказані у договорі позики від 06 лютого 2020 року не відповідають дійсності. Так, за даними спірного договору позики він укладений 06 лютого 2020 року у м. Дніпро та вказані наступні персональні дані позичальника: ОСОБА_1 ,, паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 22 травня 2015 року Шевченківським РВ ГУ ДМС України в місті Києві, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 . Проте, позивач разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 з 1996 року має постійне місце проживання у Федеративній Республіці Німеччина та з 17 квітня 1996 року прийнята на Консульський облік у Посольстві України у ФРН. У період з січня до квітня 2020 року позивач працювала та отримувала заробітну плату у Німеччині. Крім того, на виконання п. 35 Наказу МВС України № 316 від 17 серпня 1994 року, ОСОБА_1 здала до ВВІР свій паспорт громадянина України з одночасним одержанням документів для виїзду за кордон; іншого паспорту громадянина України вона не отримувала. ОСОБА_1 виїхала з території України 13 жовтня 2018 року та повернулася лише 07 листопада 2020 року. Також, відповідно до п. 16 договору позики від 06 лютого 2020 року, договір укладено зі згоди чоловіка позивача - ОСОБА_4 , але його реєстраційний номер облікової картки податків вказаний не вірно. Отже, оскільки позивачка не мала волевиявлення на укладення договору позики від 06 лютого 2020 року та не підписувала його, вказаний договір необхідно визнати недійсним. За вказаних обставин позивач змушена звернутися до суду з позовом.
Судовим розглядом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до договору позики, посвідченого 06 лютого 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А., реєстр № 17, ОСОБА_2 (Позикодавець) та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 (паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий 22 травня 2015 року Шевченківським РВ ГУ ДМС України в місті Києві, в якому на стор. 10 «Сімейний стан» запис про шлюб відсутній), зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , (Позичальник) уклали договір позики на таких умовах: позикодавець 06.02.2020 передав у власність позичальника строком до 13 лютого 2020 року грошові кошти в національній валюті гривні в розмірі 2000000,00 гривень, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошей в розмірі 2000000,00 гривень; за домовленістю сторін позика вважається безвідсотковою (а.с.9-11).
Відповідно до п. 10 цього договору, у разі прострочення позичальником свого зобов`язання щодо повернення грошових коштів в повному обсязі позикодавець має право подавати цей договір про стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України; звернення стягнення здійснюється за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса.
За п. 11, п. 12 спірного договору, позичальник стверджує, що не матиме заперечень проти звернення позикодавця до нотаріуса за вчинення виконавчого напису про безспірне стягнення з нього заборгованості, що виникне у разі невиконання позичальником свого зобов`язання; сторони домовились, що документом, який підтверджуватиме прострочення виконання позичальником зобов`язання та безспірність заборгованості, буде письмове нагадування (у виді заяви) позикодавця про суму заборгованості, яка підлягає поверненню та строк платежу, передане зі зворотним повідомленням позичальникові у порядку, передбаченому ст. 84 Закону України «Про нотаріат».
Відповідно до п. 16 договору позики, цей договір укладено за згодою чоловіка позичальника ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 , викладеної у виді заяви, призначеної для зберігання у справах приватного нотаріуса, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А. 06 лютого 2020 року, реєстр № 16; зміст заяви доведено до відома позикодавця.
14 лютого 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А. вчинено виконавчий напис № 22 про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 (паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий 22 травня 2015 року Шевченківським РВ ГУ ДМС України в місті Києві) на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 2000000,00 гривень, які не сплачені за договором позики, що посвідчений 06 лютого 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А., реєстр № 17, зі строком виконання зобов`язання (повернення) до 13 лютого 2020 року (включно) (а.с. 12).
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Ю.В. відкрито виконавче провадження № 6144 2521 від 03 березня 2020 року за виконавчим написом № 22 від 14 лютого 2020 року (а.с.14-16).
З інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова № 12-0002157-2020, сформованої 25 травня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Близнюковим Ю.В., убачається, що у Реєстрі територіальної громади міста Харкова відомості щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутні (а.с. 18).
Інформаційна довідка з Реєстру територіальної громади міста Харкова № 12-0002158-2020, сформована 25 травня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Близнюковим Ю.В., містить дані про те, що за адресою: АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 19).
З копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_6 серії НОМЕР_4 , виданого 06 червня 2013 року (орган, що видав 2DЕU1 з особливим відмітками: «Постійне проживання Німеччина») убачається, що 17 квітня 1996 року позивач прийнята на Консульський облік у Посольстві України у ФРН (а.с.31-32).
За даними витягу з бази «Аркан» ОСОБА_1 перетинала кордон України 30 вересня 2018 року; 13 жовтня 2018 року; 07 листопада 2020 року (а.с. 30). 
Із інформації наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України убачається, що відповідно до витягу з бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» громадянка України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 01 січня 2018 року до 04 грудня 2020 року перетинала кордон України за паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_4 у пункті пропуску «Бориспіль-D»; дата в`їзду – 30 вересня 2018 року; дата виїзду – 13 жовтня 2018 року; у пункті пропуску «Київ (Жуляни)»: дата в`їзду – 07 листопада 2020 року, дата виїзду – 24 листопада 2020 року. 
Як убачається з трудової угоди, укладеної 06 серпня 2016 року між Сервіс концепт Збереження цінностей - Управління будівлями – Живе обслуговування та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 нараховувалась заробітна плата згідно розрахунків від 11 лютого 2020 року; 10 березня 2020 року; 09 квітня 2020 року 11 травня 2020 року (переклад угоди з німецької мови на українську зроблений перекладачем Андрюшиною О.К., посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємельяновою І.Г., реєстр № 15093) (а.с. 33-48).
З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, убачається, що за заявою ОСОБА_1 08 листопада 2020 року Шевченківським УП ГУНП у м. Києві відкрито кримінальне провадження № 12020100100007137 за ознакмаи кримвінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК України та було внесно наступні відомості: «у невстановлений час та невстановленому місці, група невстановлених осіб намагається заволодіти чужим майном шахрайським шляхом, використовуючи підроблені документи, а саме квартирою АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 ».
З копії інвентаризаційної справи, виготовленої Київським міським бюро технічної інвентаризації на квартиру АДРЕСА_1 , убачається, що вона містить заяву ОСОБА_2 про прийняття виконавчого напису на виконання; заявку приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Ю.В. № 5373 від 09 вересня 2020 року; скріншот з сайту СЕТАМ; копія наказу № 3949/7 від 12 листопада 2019 року про проведення камеральної перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора – приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А.; список державних реєстраторів та нотаріусів, яким анульовано доступ до державних реєстрів за даними якого під № 135 вказана ОСОБА_7 (св. 5305) Наказ МЮУ № 4003/5 від 13 грудня 2019 року, ЄДР; та під № 136 вказана ОСОБА_7 (св. 5305) Наказ МЮУ № 1344/5 від 08 квітня 2020 року, РРП (а.с. 6-16). 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021року у справі № 522/1528/15-ц звернула увагу на те, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК Українизаявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).Водночас Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.
Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.
Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.
Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.
Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.
Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.
Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.
Ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).
Звертаючись з позовомОСОБА_1 мотивувала свої вимоги тим, що договір позики від 06 лютого 2020 року, який нібито було укладено між нею та ОСОБА_2 вона не укладала та не підписувала; грошові кошти від відповідача чи будь-якої іншої особи не отримувала. Саме з цих підстав просила суд визнати договір позики недійсним.
Враховуючи, що 14 лютого 2020 року приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Міссіяж О.А. вчинено виконавчий напис № 22 щодо звернення стягнення заборгованості з неї за договором позики від 06 лютого 2020 року, тобто стягнення за цим договором позики здійснено у позасудовому , колегія суддів вважає, що ефективним способом захисту порушеного права позивачки ОСОБА_1 є саме визнання спірного договору позики недійсним, який спрямований на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З матеріалів справи убачається, що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А., реєстр № 17 посвідчено угоду про те, що 06 лютого 2020 року ОСОБА_2 (Позикодавець) та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 (паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий 22 травня 2015 року Шевченківським РВ ГУ ДМС України в місті Києві (Позичальник) уклали договір позики.
Представник позивача – ОСОБА_3 в судовому засідання суду апеляційної інстанції надав пояснення, що спірний договір позики ОСОБА_1 не укладався, на дату укладання цього договору вона на території України не перебувала, оскільки має постійне проживання у Німеччині де прийнята на Консульський облік в Посольстві України у ФРН. 
Про наявність такого договору дізналась під час, коли приватним виконавцем почали здійснюватися дії по зверненню стягнення на належну їй квартиру у м. Києві. 
Вважає, що з наданих до суду доказів достеменно встановлено, що ОСОБА_1 має постійне проживання у Німеччині та на території України 06 лютого 2020 року не перебувала. 
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 пояснив, що із позивачкою не знайомий, договір позики з ОСОБА_1 він не укладав, до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А. з будь-яких питань не звертався, до приватного виконавця з заявою про прийняття виконавчого напису на виконання також не звертався. Про існування договору позики дізнався від адвоката позивачки, який приїздив до нього додому для з`ясуванням вказаних обставин. Крім того пояснив, що приблизно наприкінці 2019 року – початку 2020 року він знаходився у м. Харкові, де до нього звернувся громадянин, який представився працівником поліції та запропонував йому бути понятим. Під час його допиту у якості свідка у кримінальному провадженні за заявою ОСОБА_1 він впізнав на фотокартках, наданих слідчим, особу, яка представлялася працівником поліції та якій він надавав свій паспорт. Зі свого боку він не оскаржував дії приватного нотаріуса та приватного виконавця, оскільки вже знав, що цим займається позивач та поліція.
       Відповідно до частині 1 статті 82 ЦПК України  обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
       Колегія суддів приходить до висновку, що позивачем доведено факт неукладення спірного договору позики, з огляду на те, що відповідачем визнано обставини щодо неукладення договору позики від 06.02.2020 року з ОСОБА_1 , а також з урахуванням того, що колегія суддів не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. 
Як під час розгляду справи в суді першої так і апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 визнав позов та не заперечував проти його задоволення.
За змістом пункту 1 частини другої статті 49, частини першої статті 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.
У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (частина четверта статті 206 ЦПК України).
Відповідно до ч. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.
Разом з цим, Верховний Суд у постанові від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17 виклав правову позицію, згідно якої суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.
Перевіряючи чи не суперечать позовні вимоги вимог закону чи права, чи не порушують свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд виходить з наступного.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені  статтею 215 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені у тому числі частиною третьою статті 203 цього Кодексу.
Вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.
З урахуванням приписів статті 202 ЦК України правочином є поєднання внутрішньої волі та волевиявлення сторін і воля учасників правочину полягає в їх обопільній, добровільній, усвідомленій згоді спільно досягти певної законної мети (набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки) шляхом прийняття на себе певних прав і обов`язків. Таким чином, підставою для визнання недійсним договору за частиною першою статті 215 ЦК може бути встановлений судом дефект такого елемента правочину, як воля його учасника (учасників) - відсутність волі на укладення правочину або невідповідність волі та волевиявлення учасника (учасників) в момент вчинення правочину.
Установивши, що момент укладання спірного договору позики від 06.02.2020 ані у ОСОБА_2 (позикодавець), ані у ОСОБА_1 (позичальник) було відсутнє волевиявлення на укладання договору позики, апеляційний суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання договору позики від 06.02.2020 недійсним.
З огляду на встановлення обставин відсутності волевиявлення ОСОБА_2 на укладення договору позики, апеляційний суд враховує заяву ОСОБА_2 про визнання позову, що є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 06.02.2020.
Щодо позовних вимог про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 22 від 14 лютого 2020 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж Оленою Анатоліївною щодо звернення стягнення заборгованості з ОСОБА_1 колегія суддів зазначає таке.
Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права.
З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна (звернення стягнення на іпотечне майно). Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.
Оспорюючи виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж Оленою Анатоліївною щодо звернення стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги в цій частині саме тим, що договір позики від 06.02.2020 є недійсним, тобто з підстав неправомірності вимог стягувача.
Таким чином, позовні вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є похідними від позовних вимог щодо недійсності правочину, яким обґрунтовано право стягувача на звернення стягнення на майно боржника.
З огляду на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 06.02.2020 підлягають задоволенню, то підлягають і задоволенню позовні вимоги про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж Оленою Анатоліївною щодо звернення стягнення заборгованості з ОСОБА_1 ..
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції. 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 .
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, п. 2 ч. І ст.374, п.п.2,3,4 ч. 1 ст.376, 381, 382-384, 389,390 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 – ОСОБА_3 - задовольнити.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2021 року скасувати і ухвалити нове.
Позовні вимоги ОСОБА_6 – задовольнити.
Визнати недійсним договір позики, укладений 06 лютого 2020 року між ОСОБА_2  та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж Оленою Анатоліївною, реєстр № 17.
Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 22 від 14 лютого 2020 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж Оленою Анатоліївною, щодо звернення стягнення з ОСОБА_6 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:                                                                   О.В. Маміна 

Судді:                                                                                            Н.П. Пилипчук

                                                                        О.Ю. Тичкова 

Повне судове рішення складено 21 лютого 2022 року.