Дата документу 21.02.2022 Справа № 317/2059/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 317/2059/21 Головуючий у 1 інстанції: Нікітін В.В.
Провадження № 22-ц/807/528/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 лютого 2022 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
суддів:        Кримської О.М.
Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 вересня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 лютого 2015 року між сторонами у справі було укладено договір б/н у формі заяви, відповідно до якого позивач встановлює відповідачу кредитний ліміт. АТ КБ «Приватбанк» повністю виконав вимоги договору, надавши ОСОБА_1 кредит. Відповідач зобов`язання за договором виконував не в повному обсязі, внаслідок чого станом на 24 травня 2021 року у нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 53 840,04 грн., з яких: 47 893,94 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 5 946,10 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, яку банк просив стягнути з ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 30 вересня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 47 893 (сорок сім тисяч вісімсот дев`яносто три) гривні 94 копійки.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 2019 (дві тисячі дев`ятнадцять) гривень 30 копійок.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну 
скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог банку та ухвалити нове рішення про відмову у цих позовних вимогах.

Вказує, що справа розглянута судом з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки він не зареєстрований у Запорізькому районі Запорізької області; судом не було належним чином вивчено єдиний бухгалтерський документ – виписку про рух коштів по картрахунку, внаслідок чого до суми стягнення безпідставно зараховані списані суми відсотків, за рахунок яких було збільшено тіло кредиту; банк не направляв йому вимогу про повернення кредиту, строк повернення якого визнано судом на вимогу, а тому право на звернення до суду з позовом не настало. Просить рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та позов залишити без задоволення в повному обсязі. 

У відзиві на скаргу банк вказує, що суд дійшов правильного висновку, що відповідач отримав кредитні кошти, користувався ними, а тому має повернути банку заборгованість за тілом кредиту. Просить рішення в оскаржуваній частині залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.
Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За змістом статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, до яких згідно з ч. 6 статті 19 ЦПК України належать справи незначеної складності та справи у спорах з ціною позову, що не перевищує 100 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Насамперед, в апеляційній скарзі йдеться про те, що судом порушено правила територіальної підсудності, оскільки відповідач вибув з адреси місця мешкання, що знаходиться територіально в межах компетенції Запорізького районного суду Запорізької області. Тому справу розглянуто неналежним судом.

З цього приводу колегія зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 378 ЦПК України, судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).
Частиною 2 цієї статті передбачено, що справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.
Згідно з частиною 1 статті 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
У відповідності до приписів ч. 9 статті 28 ЦПК України, позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

З матеріалів справи вбачається, що позивач зазначив у позовній заяві, поданій до суду 15.06.2021р., місце мешкання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , яку визначив за копією паспорту ОСОБА_1 , наявною у кредитній справі ( а.с. 68). 

Судом до відкриття провадження у справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» було зроблено запит до Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області щодо підтвердження цього місця мешкання відповідача, але на запит суду органом місцевого самоврядування надано інформацію, що ОСОБА_1 знятий з обліку за цією адресою 20.04.2021р. ( а.с. 132). Адреси або населеного пункту, куди вибув ОСОБА_1 , у відповіді на запит суду зазначено не було. 

В такому разі, оскільки іншої інформації щодо місця мешкання або тимчасового місця проживання ОСОБА_2 у суду не було, то суд прийняв позовну заяву та відкрив провадження у справі відповідно до приписів ч. 9 статті 28 ЦПК України, що не становить порушення територіальної підсудності справи.

У спрямованій судом на вказану адресу судовій кореспонденції поштовим працівником зазначено «адресат відсутній за вказаною адресою», що давало право суду відповідно до вимог п. 3 ч. 8 статті 128 ЦПК України розглянути справу за відсутності відповідача. 

Отже, процесуальних порушень, на яких наголошується у скарзі, з боку суду допущено не було.
Подавши заяву про перегляд заочного рішення, ОСОБА_1 в договорі-дорученні про надання правової допомоги від 29.06.2021р. зазначає свою адресу місця мешкання: АДРЕСА_1 ( а.с. 170), та цей договір декілька разів долучається до справи без будь-яких виправлень в частині місця мешкання відповідача.
Крім того, в матеріалах справи міститься зворотне поштове повідомлення про отримання ОСОБА_1 05.10.2021р. копії заочного рішення, постановленого у цій справі, у адресі АДРЕСА_1 ( а.с. 155). Та вже 07.10.2021р., тобто через два дні, було подано заяву адвокатом відповідача ОСОБА_3 про ознайомлення з матеріалами справи ( а.с. 156).

За вказаних обставин, підстав для скасування оскаржуваного рішення у зв`язку з порушенням судом територіальної підсудності колегія не вбачає, оскільки таких порушень встановлено не було.
Що стосується суті справи та рішення суду в оскаржуваній частині колегія встановила. 

Суд вказував, що відповідач підписав 05.02.2015р. анкету-заяву про приєднання до 
Умов та Правил надання банківських послуг ( а.с. 25).

Також суд встановив, що банком на підставі договору надання банківських послуг відповідачу був відкритий картковий рахунок, на який встановлено кредитний ліміт, яким скористався відповідач. 

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача перед банком за вказаним договором станом на 24 травня 2021 року складає 53 840,04 грн., з яких: 47 893,94 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 5 946,10 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. 

На підтвердження укладення саме кредитного договору та його умов банком додано копію анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, яка підписана сторонами, витяг з тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", витяг з Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Оцінивши вказані документи, суд дійшов наступного.

Як вбачається із вищевказаної анкети-заяви, остання містить фактично анкетні дані ОСОБА_1 , підпис позичальника та датована 05 лютого 2015 року (а.с. 25). У вказаній Анкеті-заяві не зазначено обраний відповідачем вид кредитної картки, а також не вказано суму кредитного ліміту, не визначено процентної ставки по кредиту, комісії, а також розмір пені і штрафу.
Так, у вказаній Анкеті-заяві зазначено, що підписант згоден з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між клієнтом і банком договір про надання банківських послуг.

При цьому, суд зазначив з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові ВП ВС від 03.07.2019р. у справі № 342/180/17, що Анкета-заява не містить посилань на конкретні умови користування кредитом та його погашення, порядок нарахування та сплати відсотків за користування кредитом, інших умов кредитного договору, а Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку суд не визнав складовими кредитного договору, оскільки вони не підписані відповідачем.

Зважаючи на вказані обставини, суд вважав, що строк повернення кредиту слід визначати відповідно до статті 530 ЦК України, тобто за зверненням банку, а тіло кредиту, яке використано відповідачем, але не повернуто позикодавцю, підлягає стягненню у визначеному в розрахунку розмірі 47 893,94 грн. Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками, суд саме й виходив з того, що їх нарахування не було узгоджено у будь-яких письмових документах, підписаних між сторонами, як того вимагає форма кредитного договору.

В апеляційній скарзі відповідач оскаржує рішення суду в частині задоволення позову щодо тіла кредиту.
У скарзі по суті вирішення спору наголошується на тому, що суд взагалі не вивчав єдиний документ, який відноситься до бухгалтерської документації – Витяг про рух коштів по картрахунку відповідача, з якого вбачається, що суд безпідставно проводив списання відсотків та спрямовував їх до тіла кредиту, тим самим збільшуючи його. А тому суми списаних коштів належить відрахувати від визначеної до стягнення суми заборгованості за тілом кредиту. 
Перевіривши ці доводи, колегія знаходить їх такими, що заслуговують на увагу.
Згідно з приписами п.п. 3, 6 статті 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку.
Згідно зі ст. 41 ЗУ «Про Національний банк України» та ч.ч. 1, 2 ст. 68 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених НБУ відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою правління НБУ від 04.07.2018р. № 75 (зі змінами та доповненнями), є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій.

Вказаним Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку, запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з Положенням № 75, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. При цьому цим Положенням визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконання за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Тобто, колегія погоджується з доводами скарги, що саме на підставі Виписки про рух коштів по картрахунку позичальника слід визначати розмір заборгованості з урахуванням узгоджених умов кредитного договору. 

Згідно з випискою про рух коштів по картрахунку відповідача дійсно вбачаються багаточисельні списання банком коштів на погашення відсотків, які ніяким чином не обгрунтовані, але були зараховані як отримані кредитні кошти на тіло кредиту, збільшивши борг відповідача саме за тілом, яке було стягнуто судом.

Суд першої інстанції, визнавши, що відсотки не були узгоджені між сторонами, та відмовивши у стягненні суми заборгованості за простроченими відсотками, не зважив на те, що поточні відсотки в певні періоди щомісячно списувались за рахунок кредитних коштів, що також не було передбачено умовами договору між сторонами у справі.

З Виписки вбачається, що такі списання почали проводитись банком у періоді з 2018р. по 01.05.2021р., а тому колегія вважає, що неправомірно нараховані відсотки у цьому періоді, які списані із зарахуванням на тіло кредиту, підлягають вирахуванню з суми заборгованості за тілом кредиту. 

Так, банком безпідставно були проведені наступні списання: 01.05.2021р. – 1606,20 грн., 01.04.2021р. – 1659,74 грн.,01.03.2021р. – 1499,12 грн., 01.02.2021р. – 1659,74 грн., 01.01.2021р. – 1655,09 грн., 01.12.2020р. – 1648,50 грн., 01.11.2020р. – 1727,63 грн., 01.10.2020р. – 1610,76 грн., 01.09.2020р. – 1691,04 грн., 01.08.2020р. – 1794,72 грн., 01.07.2020р. – 1686,14 грн., 01.06.2020р. – 1764,91 грн., 01.05.2020р. – 1781,36 грн., 01.04.2020р. – 2826,46 грн., 01.10.2019р. – 164,01 грн., 01.09.2019р. – 2847,03 грн., 01.08.2018р. – 638,05 грн., 01.07.2018р. – 1294,80 грн., 01.04.2018р. – 643,50 грн., 01.03.2018р. – 778,15 грн., 01.02.2018р. – 738,46 грн ( а.с. 76-117). 
Загальна сума списання дорівнює 31 715,41 грн. При тому, що суд визнав, що умов про 
списання коштів у вигляді відсотків, які не передбачені взагалі умовами договору, сторони між собою не погоджували, судом фактично було визнано правомірність зарахування таких списань на борг відповідача, що колегія дійсно визнає неправильним.

Тому колегія визнає в цій частині апеляційну скаргу обгрунтованою та відраховує безпідставно списану суму зі стягнутого судом розміру заборгованості по тілу кредиту, визначивши дійсну суму до стягнення, що є фактично отриманими, але не повернутими кредитними коштами: 47 893,94 – 31715,41 грн. = 16 178,83 грн.

Інші доводи скарги, а саме, щодо не виникнення права у банку на звернення до суду щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки відповідно до положень ч. 2 статті 530 ЦК України ним не було пред`явлено позасудової вимоги про повернення кредитних коштів, колегія визнає неспроможними у зв`язку з таким. 

Так, Велика Палата Верховного Суду зауважила в постанові від 03.07.2019р. у справі №
342/180/17, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18 лютого 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Отже, правова позиція зводиться до того, що в судовому порядку відповідно до ч. 2 статті 530 ЦК України банк може захистити своє право на повернення кредитних коштів у будь-який час.
Зважаючи на вказані обставини, відповідно до приписів п.п. 3,4 ч. 1 статті 376 ЦПК України рішення суду підлягає зміні в бік зменшення розміру стягнутої заборгованості з 47 893,94 грн. до 16 178,83 грн. 

Приймаючи постанову про зменшення розміру стягнення, колегія вирішує питання щодо зменшення стягнутого судового збору судом першої інстанції, а також вирішує питання щодо належного апелянту судового збору.

Банком сплачено за подання позову судовий збір в сумі 2270 грн. за позов майнового характеру з ціною у розмірі 53 380,04 грн., а задоволено позов на суму 16 178,83 грн., тому банку належить до компенсації за рахунок відповідача судовий збір в сумі: 16 178,83 х 2270 : 53 380,04 = 688 грн.
Відповідачем за подання апеляційної скарги на рішення в частині стягнутого розміру кредиту у сумі 47 893,94 грн. сплачено судовий збір в сумі 3028,75 грн. ( а.с. 218), а відмовлено в задоволенні позову на суму 31 715,41 грн., тому йому до компенсації за рахунок позивача належить сума судового збору у розмірі: 3028,75 х 31 715,41 : 47 893,94 = 2 005,64 грн.
Взаємозарахуванням сум судового збору остаточно визначено до стягнення з банку на користь відповідача суму компенсації судового збору у розмірі: 2005,64 – 688 = 1 317,64 грн. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 

Заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 вересня 2021 року у цій справі в оскаржуваній частині змінити, зменшивши суму стягнутої заборгованості за кредитним договором з 47 893,94 грн. до 16 178,83 грн. та скасувати в частині стягнення судового збору.
Стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 317,64 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 21 лютого 2022 року.

Головуючий:                 Маловічко С.В.

Судді:                 Кримська О.М.

                Подліянова Г.С.