ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

10 лютого 2022 року 	м. Дніпро	справа № 280/5428/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Ясенової Т.І. (доповідач),
                               суддів:  Добродняк І.Ю., Суховарова А.В.,     
розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу в м. Дніпрі за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03 вересня 2021 року (суддя Калашник Ю.В.) в адміністративній справі №  280/5428/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області, в якому просив:
визнати дії та рішення відповідача, повідомлених в листі від 28.12.2020, стосовно відмови у призначенні пенсії позивачу, та бездіяльність відповідача, щодо не призначення пенсії позивачу - протиправними, скасувати їх;
зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком з 10.11.2020 (з дати першого звернення за призначенням пенсії) та здійснювати виплату пенсії на його банківський рахунок, з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
стягнути з відповідача коштів в сумі 100 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у призначенні пенсії позивачу..
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на порушення з боку відповідача конституційних прав на отримання пенсії, як особі, яка проживає за межами території України та безпідставності мотивів, викладених Пенсійним органом в   листі від 28.12.2020 року.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03.09.2021 позов задоволено частково:  визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком з підстав, викладених в листі від 28.12.2020 № 0800-0202-8/70467; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 10.11.2020, з урахуванням висновків, викладених в даному рішенні суду. В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, не надання належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до неправильного вирішення спору.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при зверненні із заявою про призначення пенсії позивачем надано посвідчення особи, видане Державою Ізраїль, однак, таке посвідчення не підтверджує громадянство України у розумінні Закону України «Про громадянство України» та Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», у зв`язку з чим позивачеві й було відмовлено у призначенні пенсії.
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 03.03.1993 позивач виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.
Після переїзду на місце постійного проживання в Ізраїль, позивачу офіційними органами Ізраїлю наданий документ - посвідчення особи № НОМЕР_1 , видане відділенням МВС в м. Нетівот, 03.06.2013, з строком дії до 29.05.2028.
10.11.2020 представник позивача засобами електронного зв`язку подав до відповідача нотаріально посвідчену та апостильовану особисту заяву позивача про призначення пенсії. 17.12.2020 року представник позивача під час особистого звернення надав відповідачеві для огляду оригінали, а також долучив засвідчені копії заяви про призначення пенсії, довіреність представника, посвідчення особи № НОМЕР_1 , рнокпп, трудову книжку, довідку від 13.11.2020 року №   12/25-02/2593, а також заяву про нарахування пенсії на банківський рахунок.
Листом від 28.12.2020 № 0800-0202-8/70467 позивачеві зазначені документи повернуті та роз`яснено, що для вирішення питання про призначення пенсії необхідно надати заяву відповідного зразка, а також документ щодо приналежність позивача до громадянства України.
Позивач, не погодившись з вказаною відмовою відповідача, звернувся з цим адміністративним позовом до суду.
Вирішуючи спірні правовідносини колегія суддів виходить із того, що статтею 46 Конституції України проголошено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.
Частиною третьою статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Згідно з ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Отже, кожен громадянин України, має право на вибір місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав, включаючи право на пенсійне забезпечення.
При цьому Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч. 3 ст. 25 Конституції України).
Призначення і виплата пенсій громадянам України, які проживають за її межами, та громадянам інших країн, які переїхали на постійне проживання до України, здійснюється згідно із пенсійним законодавством України, яке складається із Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.
Як встановлено за матеріалами справи, предметом спору в цій справі є захист конституційних прав позивача на призначення та отримання пенсії за віком, як громадянина України, який постійно проживає за межами України, і який незалежно від його проживання в Державі Ізраїль, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення, а пенсійний орган за відсутності законодавчих перешкод зобов`язаний призначити пенсію за віком.
За встановлених у справі обставин суд першої інстанції обґрунтовано, спираючись на положення ст.46 Конституції України, ч.3 ст.2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», дійшов правильного висновку, що позивач у цій справі,   як громадянин України, проживаючі в Ізраїлі, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.
Суд першої інстанції також послався на Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 щодо права на отримання пенсії у старості у тих випадках, коли особа обрала постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору, а держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами; і на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», в якому наголошується на праві отримання пенсії незалежно від місця проживання заявника, який пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, не повинен бути позбавлений права на пенсію після закінчення трудової діяльності лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України.
Апеляційний суд в повному обсязі погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, оскільки позивач, є громадянином України, проживав та працювала в Україні до 1993 року, і на час звернення його представника за нотаріально посвідченою довіреністю до органу Пенсійного фонду України, позивач вже досяг пенсійного віку, і відповідно, набув права на призначення та виплату пенсії за віком.
У той же час, питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного Фонду України 25 листопада 2005 року №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1) (далі Порядок №22-1).
Відповідно п.1.1 Порядку №22-1 (у редакції, чинній до 30 березня 2021 року) заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.
Верховним Судом неодноразово роз`яснювалось, зокрема у постановах від 31 березня 2021 року (справа №0440/7137/18), від 17 березня 2021 року (справа №454/2238/16-а), від 21 грудня 2020 року (справа №229/4165/17) тощо, що п.1.5 Порядку №22-1 передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником. При цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу Пенсійного фонду України особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.
Згідно з положеннями п.2.9 Порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання.
Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
З аналізу зазначеної норми слідує, що особа яка звертається до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії повинна пред`явити чинні паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації; при цьому документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку.
Встановлені обставини свідчать про те, до заяви про призначення пенсії представником позивача надано копія посвідчення особи № НОМЕР_1 , видане відділенням МВС в м. Нетівот, 03.06.2013, з строком дії до 29.05.2028
Таким чином, спірним у межах цієї справи є питання, чи є копія такого посвідчення документом, який посвідчує особу у розумінні норм національного законодавства, зокрема п.2.9 Порядку №22-1.
При цьому, колегія суддів враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2021 року (справа №540/4060/20), прийнятого за аналогічних обставин справи, згідно якого при розгляді даної категорії справа судам необхідно перевіряти, чи поданий документ відповідає документам, які в розумінні ч.1 ст. 13 Закону №5492-VI посвідчують особу, а також чи потребує посвідчення особи, видане в Державі Ізраїль, легалізації у порядку, визначеному Інструкцією про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої наказом Міністерства закордонних справ України від 04 червня 2002 року №113 (далі Інструкція №113).
Правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи, визначає Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 р. № 5492-VI (далі Закон № 5492-VI).
Відповідно до ч.1 ст. 13 Закону № 5492-VІ документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на:
1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України;
2) документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: а) посвідчення водія; б) посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; в) посвідка на постійне проживання; г) посвідка на тимчасове проживання; ґ) картка мігранта; д) посвідчення біженця; е) проїзний документ біженця; є) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; ж) проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.
Пунктом 2.22 Порядку №22-1 передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.
Згідно з п.2.23 Порядку №22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.
Колегія суддів зазначає, що посвідчення особи, видане Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль 03.06.2018 року (дійсне до 29.05.2028) посвідчує особу виключно на території Держави Ізраїль та не є посвідченням особи у розумінні п.1 ч.1 ст. 13 Закону №5492-VI. При цьому, положення Інструкції №113 не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки відповідно до п.1.4 зазначеної Інструкції, легалізації не підлягають оригінали, копії та фотокопії паспортів, військових квитків, трудових книжок, документів, що мають характер листування, дозволів на носіння зброї, свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів (технічних паспортів), посвідчення водія, посвідчення особи, нормативно-правові акти та роз`яснення щодо їх застосування.
Суд апеляційної інстанції враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 01.10.2021 у справі №280/5116/19, що подане представником позивача посвідчення, видане Міністерством внутрішніх справ Державою Ізраїль від 03.06.2013 №310766043, не є належним документом, що посвідчує особу, яка звернулася за призначенням пенсії, подання якого передбачено пунктом 2.9 Порядку №22-1.
Аналогічний висновок щодо тлумачення норм Закону № 1058-IV та Порядку №22-1 викладений у постанові Верховного Суду від 21.09.2018 у справі № 805/465/18-а.
До матеріалів справи долучений паспорт позивача для виїзду закордон, який виданий СРСР, строк дії якого сплив ще 21.12.1997 року році. 
Згідно зі ст. 22 Закону України «Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус»  паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на яку він оформлений, і дає право цій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Кожен громадянин України має право на отримання паспорта громадянина України для виїзду за кордон у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Паспорт громадянина України для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку, - на 10 років.
До паспорта громадянина України для виїзду за кордон вноситься така інформація: дата закінчення строку дії документа.
Відповідно до п. 1 Перехідних положень зазначеного документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, видані до дня набрання чинності цим Законом, є чинними до закінчення строку їх дії та не підлягають обов`язковій заміні.
Підпунктом 2 п. 89 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 № 152, визначено, що паспорт для виїзду за кордон визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується у разі: закінчення строку його дії або прийняття рішення про його обмін до закінчення строку його дії.
З аналізу наведених норм слідує, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон є належним документом, що засвідчує особу, виключно протягом дії такого паспорта та втрачає чинність після закінчення строку його дії.
Із матеріалів справи встановлено, що на момент подання заяви про призначення пенсії строк дії паспорта позивача для виїзду за кордон сплинув, доказів продовження строку дії паспорту не надано.
Суд зазначає, що встановлені  законом  вимоги щодо надання до органу, що призначає пенсію документу, що засвідчує особу, яка звернулася з відповідною заявою, навіть через свого представника встановлено для ідентифікування такої особи.
Разом з тим, суд зауважує, що закінчення строку дії паспорта не є автоматичною умовою позбавлення громадянства України, оскільки така особа не позбавлена права у встановленому  законом  порядку отримати (продовжити дію) документа, що підтверджує її особу на території України.
Враховуючи встановлені обставини колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку позивачем не дотримано норм Порядку № 22-1 щодо подання необхідних документів для призначення пенсії.
При цьому суд вказує, за дотримання певної процедури позивач не позбавлений можливості повторного звернення за призначенням пенсії до органів Пенсійного фонду України у встановленому порядку.
Наведені обставини залишилось поза увагою суду першої інстанції, що є підставою для скасування рішення суду та прийняття нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області задовольнити.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03 вересня 2021 року скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.
          
Головуючий - суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров