ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

21 січня 2022 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/5648/20
Головуючий у першій інстанції – Коверзнев В. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/28/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Скрипки А.А.
суддів:  Харечко Л.К., Шарапової О.Л.

сторони: 
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН”  
відповідач: ОСОБА_1 

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова у складі судді Коверзнева В.О. від 17 вересня 2020 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

                               В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН” звернулось до суду з даним позовом до ОСОБА_1 про стягнення  заборгованості за договором позики у  розмірі 63 035 грн. 50 коп. Вимоги заявленого позову Товариство з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН”  обґрунтовувало тим, що відповідно до укладеного 10.05.2017 року в електронній формі договору позики №185929, ОСОБА_1 було надано грошові кошти в сумі 1 500 грн. строком на 14 днів, які на умовах строковості, зворотності та платності, при цьому, ОСОБА_1 зобов`язався повернути Товариству з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН” позику та сплатити проценти за користування позикою. У зв`язку із порушеннями відповідачем зобов`язань за договором позики, станом  на  26.06.2020  року  утворилась  заборгованість  у   розмірі   63 035 грн.  50  коп.,  яка  складається  із  наступного: 1 500 грн. - основний борг, 31 468 грн. - заборгованість по відсоткам, 30 067 грн. 50 коп. - заборгованість за простроченими відсотками. У вимогах заявленого позову позивач просив стягнути з відповідача на свою користь вказану суму заборгованості, а також відшкодувати понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2 102 грн. 

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 17.09.2020 року позов задоволено. Судом стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН” заборгованість за договором позики від 10.05.2017 року №185929, що виникла станом на 26.06.2017 року, у розмірі 63 035 грн. 50 коп. і  2 102 грн. у відшкодування судових витрат, а всього 65 137 грн. 50 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції від 17.09.2020 року, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН” до ОСОБА_1 у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 17.09.2020 року є незаконним, необґрунтованим, ухваленим без повного встановлення обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з нього на користь позивача заборгованості за договором у повному обсязі, оскільки відповідно до графіку розрахунків, який є невід`ємним додатком до договору, сукупна вартість позики складає 1 900 грн. 50 коп., з них проценти за користування позикою - 400 грн. 50 коп. Доводи апеляційної скарги зазначають, що позивачем суду не надано належних та достовірних доказів перерахування суми позики саме позивачем на користь відповідача. З посиланням на ч.1 статті 1048, статтю 1049, ч.2 статті 1050 ЦК України, а також на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, ОСОБА_1 вказує про припинення права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги, згідно із ч.2 статті 1050 ЦК України. Доводи апеляційної скарги стверджують, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками  за договором, станом на 26.06.2020 року у розмірі 31 468 грн. та 30 067 грн. 50 коп., не відповідає вимогам закону, оскільки заборгованість за відсотками підлягає стягненню з відповідача лише в межах строку кредитування, який згідно умов договору становить 14 днів - до 24.05.2017 року. Доводи апеляційної скарги вказують, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість зі сплати відсотків за договором позики у розмірі 400 грн. 50 коп. (1 500 грн. х 1,9% х 14 днів), у межах строку кредитування, що також підтверджується графіком розрахунків. Доводи апеляційної скарги зазначають, що, за даних обставин, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача процентів та прострочених процентів за договором позики за період з 25.05.2017 року по 26.06.2020 року задоволенню не підлягають. Доводи апеляційної скарги вказують про те, що оскільки з вимогами про стягнення грошових коштів з відповідача на підставі статті 625 ЦК України позивач не звертався, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками у розмірі 31 468 грн. та 30 067 грн. 50 коп. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 звертає увагу суду на неспівмірність суми позики, яка становить 1 500 грн. та суми нарахованих відсотків, що не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а також суперечить вимогам статті 18 Закону України ”Про захист прав споживачів” щодо неприпустимості встановлення у договорі несправедливих умов. Одночасно, ОСОБА_1 вказує про наявність інформації, розміщеної на офіційному веб-порталі Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг в мережі інтернет, за відповідним посиланням, щодо порушення позивачем законодавства про фінансові послуги. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 заявляє про застосування загального і спеціального строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитом та нарахованими відсотками та можливими штрафними санкціями. При цьому, доводи апеляційної скарги вказують, що Товариство з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН” звернулось до суду з даним позовом 07.07.2020 року, тобто, після спливу трирічного строку  позовної давності.

Згідно приписів ч.1 статті 369 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 17.09.2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.84,85), сторони даного спору обізнані про наявність ухвал апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі та про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що відповідно до розпорядження №2606 від 27.10.2015 року Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, Товариство з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН” зареєстровано, як юридична  особа  та  фінансова  установа,   видом   діяльності   якої   є  інші види  кредитування,  що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.7,8).

Відповідно до розділів 4,5,6 Правил надання грошових коштів у вигляді позики Товариством з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН”, затверджених наказом №2-1 від 27.10.2015 року директором ТОВ ’’ВЕЛЛФІН’’ (а.с.9-15), заявник, що має намір отримати позику, проходить реєстрацію в особистому кабінеті на сайті товариства, оформлює заявку на сайті шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені, як обов`язкові для заповнення. У разі прийняття позитивного рішення, Товариство направляє заявнику для підписання договір про отримання позики. Договір направляється шляхом надсилання електронного повідомлення на електронну адресу, зазначену заявником, інформує заявника шляхом відправлення СМС - повідомлення на телефонний номер, зазначений в заявці, розміщенням інформації щодо прийнятого рішення в особистому кабінеті шляхом надсилання електронного повідомлення на електрону адресу, зазначену в заявці. Електронне повідомлення про прийняття позитивного рішення в наданні позики містить гіперактивне посилання. Здійснюючи перехід по гіперактивному посиланню, заявник отримує електронну копію договору позики - пункт 6.3. Правил. У разі отримання договору позики засобами електронного зв`язку, заявник укладає договір позики з товариством в особистому кабінеті - пункт 6.4. Правил. Для підписання електронної форми договору позики, заявник здійснює вхід на сайт   Товариства,    та    за    допомогою   логіну   та   паролю   входить   до особистого кабінету - пункт 6.7. Правил.
Пунктами 6.10., 6.11., 6.12. Правил визначено, що товариство надає позику у порядку одночасного перерахування суми, зазначеної в договорі позики на рахунок банківської платіжної картки, зазначеної в заявці. Перерахування грошових коштів здійснюється в строк не пізніше 1 (одного) робочого дня з дати підписання договору позики сторонами. Датою укладання договору позики між товариством і позичальником є дата перерахування суми позики на банківський рахунок.

10.05.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН” та ОСОБА_1 було укладено договір позики №185929 в електронній формі (а.с.20-24). Умовами договору, а саме, п.1.1. даного договору передбачено, що позикодавець надає позичальникові на умовах, що передбачені даним договором, грошові кошти в позику в сумі 1 500 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, визначені у п.1.5. цього договору.

Як вказує Товариство з обмеженою відповідальністю ’’ВЕЛЛФІН’’ у позовній заяві, позивачем в порядку, встановленому п.1.4. договору позики, на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики у розмірі 1 500 грн.   

Відповідно до п.1.3. укладеного між сторонами даного спору договору позики, строк позики за цим договором складає 14 днів, позика має бути повернута згідно графіку розрахунків (додаток до договору) до 24.05.2017 року.
Пунктом 1.5. вказаного договору позики сторони передбачили, що строк та проценти за користування позикою за договором позики обчислюються за фактичну кількість календарних днів користування позикою на наступних умовах: 1.5.1. Протягом строку позики, встановленого пунктом 1.3. договору, розмір основних процентів складає: 1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою; 1,9 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п.1.3. цього договору.  

Згідно  п.1.6.   укладеного   між   сторонами   спору   договору   позики №185929 від 10.05.2017 року, позика надається на споживчі цілі.      
  
Сторони спору узгодили, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до умов цього договору та  графіку розрахунків - пункт 3.1. договору позики.
Як вбачається із графіку розрахунків до договору позики №185929 від 10.05.2017 року, який є невід`ємною частиною договору позики, сукупна вартість позики складає 1 900 грн. 50 коп., сума по договору - 1 500 грн., сума до сплати процентів за користування позикою - 400 грн. 50 коп., дата погашення - 24.05.2017 року (а.с.24, 24, зворот).
Відповідно до наданої позивачем довідки (а.с.25), заборгованість відповідача за договором №185929 від 10.05.2017 року становить 63 035 грн. 50 коп., в тому числі: 1 500 грн. - заборгованість за основною сумою позики, 31 468 грн. - заборгованість за відсотками згідно договору, 30 067 грн. 50 коп. - заборгованість за простроченими відсотками згідно договору. Загальна кількість днів простроченої позики становить 1 129 календарних днів. 
Відповідно до роздруківки заявки, ОСОБА_1 висловив бажання на отримання позики в розмірі 1 500 грн. на банківську карту № НОМЕР_1 (а.с.16-19).

Оскаржуваним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 17.09.2020 року позов задоволено. Судом стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН” заборгованість за договором позики від 10.05.2017 року №185929, що виникла станом на 26.06.2017 року, у розмірі 63 035 грн. 50 коп. і  2 102 грн. у відшкодування судових витрат, а всього 65 137 грн. 50 коп.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з нього на користь позивача заборгованості за договором у повному обсязі, оскільки відповідно до графіку розрахунків, який є невід`ємним додатком до договору, сукупна вартість позики складає 1 900 грн. 50 коп., з них проценти за користування позикою - 400 грн. 50 коп. Доводи апеляційної скарги зазначають, що позивачем суду не надано належних та достовірних доказів перерахування суми позики саме позивачем на користь відповідача. З посиланням на ч.1 статті 1048, статтю 1049, ч.2 статті 1050 ЦК України, а також на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, ОСОБА_1 вказує про припинення права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги, згідно із ч.2 статті 1050 ЦК України. Доводи апеляційної скарги стверджують, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками  за договором, станом на 26.06.2020 року у розмірі 31 468 грн. та 30 067 грн. 50 коп., не відповідає вимогам закону, оскільки заборгованість за відсотками підлягає стягненню з відповідача лише в межах строку кредитування, який згідно умов договору становить 14 днів - до 24.05.2017 року. Доводи апеляційної скарги вказують, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість зі сплати відсотків за договором позики у розмірі 400 грн. 50 коп. (1 500 грн. х 1,9% х 14 днів), у межах строку кредитування, що також підтверджується графіком розрахунків. Доводи апеляційної скарги зазначають, що, за даних обставин, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача процентів та прострочених процентів за договором позики за період з 25.05.2017 року по 26.06.2020 року задоволенню не підлягають. Доводи апеляційної скарги вказують про те, що оскільки з вимогами про стягнення грошових коштів з відповідача на підставі статті 625 ЦК України позивач не звертався, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками у розмірі 31 468 грн. та 30 067 грн. 50 коп. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 звертає увагу суду на неспівмірність суми позики, яка становить 1 500 грн. та суми нарахованих відсотків, що не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а також суперечить вимогам статті 18 Закону України ”Про захист прав споживачів” щодо неприпустимості встановлення у договорі несправедливих умов. Одночасно, ОСОБА_1 вказує про наявність інформації, розміщеної на офіційному веб-порталі Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг в мережі інтернет, за відповідним посиланням, щодо порушення позивачем законодавства про фінансові послуги. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 заявляє про застосування загального і спеціального строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитом та нарахованими відсотками та можливими штрафними санкціями. При цьому, доводи апеляційної скарги вказують, що Товариство з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН” звернулось до суду з даним позовом 07.07.2020 року, тобто, після спливу трирічного строку  позовної давності.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. 

Відповідно до приписів ч.1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 статті 628 ЦК України).
Згідно положень  ч.1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Загальні правила щодо форми договору встановлені статтею 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Приписами статті 3 Закону України ’’Про електронну комерцію’’, визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно ч.7 статті 11 Закону України ’’Про електронну комерцію’’, електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Відповідно до ч.12 статті 11 Закону України ’’Про електронну комерцію’’, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. 
Статтею 12 Закону України ’’Про електронну комерцію’’ регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України ’’Про електронний цифровий підпис’’, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини 1 статті 3 Закону України ’’Про електронну комерцію’’). 

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що між сторонами даного спору було досягнуто  згоди щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі, і даний договір №185929 від 10.05.2017 року є укладеним. 

Сторони спору узгодили, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до умов цього договору та  графіку розрахунків - пункт 3.1. договору позики.
Як вбачається із графіку розрахунків до договору позики №185929 від 10.05.2017 року, який є невід`ємною частиною договору позики, сукупна вартість позики складає 1 900 грн. 50 коп., сума по договору - 1 500 грн., сума до сплати процентів за користування позикою - 400 грн. 50 коп., дата погашення - 24.05.2017 року (а.с.24, 24,зворот).
Відповідно до наданої позивачем довідки (а.с.25), заборгованість відповідача за договором №185929 від 10.05.2017 року становить 63 035 грн. 50 коп., в тому числі: 1 500 грн. - заборгованість за основною сумою позики, 31 468 грн. - заборгованість за відсотками згідно договору, 30 067 грн. 50 коп. - заборгованість за простроченими відсотками згідно договору. Загальна кількість днів простроченої позики становить 1 129 календарних днів. 

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших  актів  цивільного  законодавства,  а  за  відсутності  таких  умов  та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Приписи статті 611 ЦК України визначають правові наслідки порушення зобов`язання. 
Відповідно до ч.1 статті 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 

Сукупність наданих суду доказів свідчить про те, що відповідач взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк суму позики та нараховані проценти за користування позикою не повернув, внаслідок чого виникла заборгованість за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики - 1 500 грн. та відсотків за користування позикою, в межах строку кредитування, за період із 10.05.2017 року по 24.05.2017 року в сумі 400 грн. 50 коп. (а.с.24,24,зворот).
Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями: 625, 1050 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплатити суму боргу кредитору.
За даних обставин, апеляційний суд вважає доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, вимоги заявленого позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості  за  основним  зобов`язанням,  яка  складається  із  суми позики - 1 500 грн. та відсотків за користування позикою, в межах строку кредитування, за період із 10.05.2017 року по 24.05.2017 року в сумі 400 грн. 50 коп. 

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що в ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що вимоги заявленого позову в іншій частині задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.      

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд на підставі приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року у справі №175/4753/15-ц, провадження №61-8449св18.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою  статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі правові висновки, що не були враховані судом першої інстанції під час вирішення даного спору, узгоджуються із позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18.

Враховуючи вищенаведене, в ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що вимоги позовної заяви про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за хронологічний період після закінчення строку кредитування, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

За даних обставин, оскільки після спливу визначеного договором позики строку кредитування право позикодавця нараховувати передбачені договором відсотки припиняється, апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги заявленого позову в частині стягнення з відповідача відсотків та прострочених відсотків за договором позики, за хронологічний період після закінчення строку кредитування, а саме, з 25.05.2017 року по 26.06.2020 року, задоволенню не підлягають. 

З позовними вимогами про стягнення грошових коштів на підставі статті 625 ЦК України, позивач не звертався.   

Приймаючи до уваги вищенаведене, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо задоволення вимог заявленого позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача відсотків, нарахованих за період поза межами строку кредитування, а саме, з 25.05.2017 року по 26.06.2020 року. 

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 заявляє про застосування загального і спеціального строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитом та нарахованими відсотками та можливими штрафними санкціями, оскільки позивач звернувся до суду з даним  позовом  07.07.2020  року,  тобто,  після  спливу  трирічного  строку позовної давності.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. 

Відповідно до приписів ч.3 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У оскаржуваному рішенні суду першої інстанції від 17.09.2020 року зазначено, що  розгляд  даної  справи  відбувся  за  відсутності  відповідача, який належним чином сповіщався судом про час і місце розгляду справи (а.с.54, 56-57).  
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 до винесення Деснянським районним судом м.Чернігова рішення по даній справі, не звертався до суду із відповідною заявою про застосування позовної давності.
За даних обставин, у апеляційного суду відсутні підстави для застосування позовної давності за заявою відповідача, на стадії апеляційного перегляду даної справи.    
Крім того, необхідно зазначити, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У даному випадку, за результатами розгляду апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за період з 25.05.2017 року по 26.06.2020 року є необґрунтованими, та такими, що задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково. При цьому, рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 17.09.2020 року змінити, виклавши його резолютивну частину, в частині вирішення позовних вимог, у наступній редакції:
’’Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН” в рахунок погашення заборгованості за договором позики №185929 від 10.05.2017 року: 1 500 грн. - заборгованість по сплаті тіла позики, 400 грн. 50 коп. - заборгованість по сплаті відсотків, а всього: 1 900 грн. 50 коп.
У задоволенні іншої частини позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН” - відмовити’’. 

На підставі приписів ч.1,ч.13 статті 141 ЦПК України, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН” 63 грн. 06 коп. в рахунок часткового відшкодування документально підтверджених (а.с.1) понесених судових витрат по  сплаті  судового  збору  за  подання  позовної  заяви. Розрахунок наступний: 2 102 грн. - сума сплаченого позивачем судового збору за подання позовної заяви (а.с.1) х 3% (задоволено апеляційним судом вимоги заявленого позову) = 63 грн. 06 коп. 

Відповідно до ч.1 статті 141 ЦПК України, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН” на користь ОСОБА_1 3 058 грн. 41 коп. в рахунок часткового відшкодування документально підтверджених (а.с.67) понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги. Розрахунок наступний: 3 153 грн. - сума сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги (а.с.67) х 97% (відмовлено апеляційним судом у задоволенні вимог заявленого позову) = 3 058 грн. 41 коп.     

Керуючись статтями: 141, 367, 368, 369, 374; п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
                            
                            П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 17 вересня 2020 року змінити, виклавши його резолютивну частину, в частині вирішення позовних вимог і розподілу судових витрат, у наступній редакції:
’’Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН” в рахунок погашення заборгованості за договором позики №185929 від 10.05.2017 року: 1 500 грн. - заборгованість по сплаті тіла позики, 400 грн. 50 коп. - заборгованість по сплаті відсотків, а всього: 1 900 грн. 50 коп.
У задоволенні іншої частини позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН” - відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН” 63 грн. 06 коп. в рахунок часткового відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви’’.    

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ”ВЕЛЛФІН” на користь ОСОБА_1 3 058 грн. 41 коп. в рахунок часткового відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п.2 ч.3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.  

Дата складення повної постанови - 21.01.2022 року.

Головуючий:                                             Судді: