ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2022 року	Львів	Справа № 307/3754/21 пров. № А/857/22229/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді                                       Большакової О.О.,
суддів                                                            Затолочного В.С., Качмара В.Я.
з участю секретаря судового засідання     Хомича О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до поліцейського Сектору реагування патрульної поліції Тячівського районного відділу поліції Головного управління національної поліції в Закарпатській області Ревкало Терезії Василівни про визнання протиправною бездіяльності за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі провадження (суддя першої інстанції Бобрушко В.І., м. Тячів)

В С Т А Н О В И В :

Представник Костенко В.П. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до Тячівського районного суду з адміністративним позовом до поліцейської СРПП Тячівського районного відділу поліції Головного управління національної поліції в Закарпатській області Ревкало Т.В. про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а саме нероз`яснення прав позивачу, відсутність виявлення в учасників дорожньо-транспортної пригоди ознак сп`яніння, відсутність дій по встановленню дійсних обставин дорожньо-транспортної пригоди, відсутність дій по забезпеченню ОСОБА_1 професійною правничою допомогою  та права користуватися рідною мовою та послугами перекладача.
В обґрунтування заявлених позовних вимог вказано, що відповідач при оформленні матеріалів дорожньо-транспортної пригоди  не вжив заходів для повного та об`єктивного встановлення всіх обставин, склали протокол про адміністративне правопорушення без роз`яснення прав, тощо.
Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2021 року у відкритті провадження було відмовлено. 
Із таким судовим рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу. Вважає, ухвалу постановленою з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що даний спір є публічно- правовим. Стверджує, що оскаржуваною ухвалою порушено право позивача на доступ до суду. 
У судове засідання представник апелянта повторно не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи завчасно. Судом було задоволено клопотання про розгляд справи у режимі відеоконференції у Подільському районному суді міста Києва. Разом з тим, представник апелянта у засідання не з`явився.  Натомість до суду було подано клопотання про відкладення слухання справи у зв`язку з військовим станом. Разом з тим, таке задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно ст.12-2 вказаного Закону України в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Отже, суди зобов`язані здійснювати судочинство. Позивач не надав суду доказів неможливості його явки до обраного ним суду для проведення слухання. Крім того, матеріалами справи підтверджено, що представник позивача попередньо систематично не заявлявся в судові засідання (13 січня 2022 року, 27 січня 2022 року, 10 лютого 2022 року, 24 лютого 2022 року). Ця обставина не дає підстав стверджувати про зацікавленість у швидкому розгляді справи. Отже, суд, враховуючи необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, поведінку представника апелянта, а також той факт, що участь позивача у розгляді справи не була визнана обов`язковою, ухвалив розглянути спір за відсутності сторін, що не заявились в судове засідання. 
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів. 
Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у порядку, передбаченому в цій статті.
Завданням адміністративного судочинства за приписами частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Адміністративною справою визначено публічно-правовий спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункти 1, 2 частини першої статті 4 КАС України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів),    дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Відтак, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні публічно-владних управлінських функцій.
Зі змісту позовної заяви слідує, що ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, оскільки вважає, що при складанні відносно нього протоколу серії ААБ №236192 про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, працівником поліції порушено норми Конституції України та приписи КУпАП.
Адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб саме у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку із прийняттям рішення чи вчиненням публічно-владних управлінських дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.
Разом з тим, складання протоколу - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та, з огляду на норми статті 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їхнього розгляду, у сукупності з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до відповідальності, що не відповідає завданням адміністративного судочинства.
При цьому сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а тому позовні вимоги, спрямовані на фактичне визнання його незаконним, не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Апеляційний суд зазначає, що сформована позиція Великої Палати Верховного Суду у спорах щодо оскарження дій при складанні протоколу про адміністративне правопорушення та/або такого протоколу. Зокрема, визначено, що такі спори не є адміністративними, оскільки відповідач при складанні протоколу здійснював не публічно-владні управлінські функції, а процесуальні дії, оцінка яким має бути надана під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13 березня 2019 року в справі №712/7385/17, від 19 червня 2019 року в справі №638/3490/18, від 22 січня 2020 року в справі №2-а/489/7/2016 та інших.
Ураховуючи наведене, апеляційний суд уважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України, оскільки заявлені ним позовні вимоги не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. 
З огляду на викладене вище підстав для скасування ухвали суду немає. 
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Керуючись ст.ст. 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі провадження - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 31.03.2022.