ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2022 року	Львів	Справа № 300/4643/21 пров. № А/857/21782/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                          Гуляка В.В.
суддів:                                                              Гудима Л.Я., Коваля Р.Й.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2021 року (суддя – Микитюк Р.В., час ухвалення – не зазначено, місце ухвалення – м.Івано-Франківськ, дата складення повного тексту – не зазначено), 
в адміністративній справі №300/4643/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України, 
про стягнення коштів, 

                                                                 встановив: 

У серпні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України, в якому просив: 1) стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2018 по 19.08.2021 в розмірі 332529,80 грн., без урахування обов`язкових податків та зборів. 
Відповідач позовних вимог не визнав, подавши до суду першої інстанції відзив на позовну заяву. Просив відмовити в задоволенні позову чи враховуючи те, що строк звернення до суду пропущений та не сплачено судовий збір залишити без розгляду. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.11.2021 року  адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період  з 21.09.2018 року по 19.08.2021 рік у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень, без урахування обов`язкових податків та зборів. В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду прийнято з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано правової оцінки доводам сторін, не зроблено жодного розрахунку, з якого було визначено суму 5000,00 грн., покладаючи провину на позивача, в той час як саме відповідач мав провести усі виплати в день звільнення позивача. При вирішенні цього питання суд мав врахувати такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Вважає апелянт, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача буде стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2018 по 19.08.2021 в розмірі 13841,16 грн.. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 01.11.2021 року та постановити нове рішення, яким адміністративний позов задоволити. Стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2018 по 19.08.2021 в розмірі 13841,16 грн., без урахування обов`язкових податків та зборів. 
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення, врахувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, визначаючи розмір суми, яка підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасно виплачене грошове забезпечення при звільненні. Визначений судом розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача повністю відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, оскільки саме позивач не вживав дій протягом тривалого строку щодо нарахування та стягнення належних йому сум. Просить апеляційну скаргу відхилити, залишивши без змін рішення суду. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити частково, з урахуванням наступного. 

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . 
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Західною оперативно- територіального об`єднання Національної гвардії України від 21.09.2018 за № 206 ОСОБА_1 виключений з 21.09.2018 зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з військової служби через сімейні обставини у запас Збройних Сил України відповідно до підпункту “г” пункту' 2 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” на підставі наказу начальника Західного територіального управління Національної гвардії України від 13.09.2018 за № 61 о/с. Вислуга років - 24 роки, 9 місяців, 29 днів (календарна - 23 роки 8 місяць 9 днів) (а.с. 17). 
На момент виключення зі списків особового складу з ОСОБА_1 не було проведено повного розрахунку, а саме грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 16 січня 2017 року по 21 вересня 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.07.2021 року в адміністративній справі №300/2291/21, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 16 січня 2017 року по 21 вересня 2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 16 січня 2017 року по 21 вересня 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби (а.с. 18-20). 
Згідно із банківської виписки випискою АТ КБ “Приват Банк” ОСОБА_1 на картковий рахунок 19 серпня 2021 року було зараховано військовою частиною НОМЕР_1 кошти в розмірі 13876,74 грн. (а.с. 21). 
Позивач вважаючи, що остаточний розрахунок при звільненні з ним проведено не в день виключення із списків особового складу військової частини, відтак має право на стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні, а тому звернувся із цим позовом до адміністративного суду. 

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що за встановлених у справі обставин наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача за статтею 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 5000,00 грн., яка відповідає принципу розумності, справедливості та пропорційності сумі відшкодування грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
У розглядуваних правовідносинах колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. 
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. 
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. 
Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. 
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України. 
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. 
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 01.03.2018 року у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. 
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06.02.2020р. (справа №806/305/17). 
Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. 
Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Колегія суддів зазначає, що відповідно ч.2 ст.116 КЗпП України відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 16.01.2017 по 21.09.2018., виходячи з грошового забезпечення у повному обсязі у день звільнення 21.09.2018, проте виконав свій обов`язок лише 19.08.2021. Таким чином,  оскільки працівникові (звільненому військовослужбовцю) не виплачена належна йому у день звільнення грошова компенсація, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є правомірною. 
Стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні; - факту проведення з працівником остаточного розрахунку. 
Матеріалами розглядуваної справи підтверджується, що станом на час пред`явлення до суду цього адміністративного позову та станом на час винесення рішення суду першої інстанції від 02.07.2021 року із позивачем проведено остаточний розрахунок, зокрема, відповідач виплатив позивачу 19.08.2021 року грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 16 січня 2017 року по 21 вересня 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби у сумі 13876,74 грн. за час. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 16.01.2017 по 21.09.2018) за період із 21.09.2018 по день фактичної виплати заборгованості грошової компенсації 19.08.2021, та необхідність задоволення у цій частині позовних вимог. 
Щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати колегія суддів враховує наступне. 
Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. 
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 від 08.02.1995 року (далі постанова №100). 
Відповідно до п.2 цієї постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. 
Згідно п.5 цього ж Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. 
Пунктом 8 цього ж Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 
Оскільки позивача звільнено з військової служби 21.09.2018, а виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 16.01.2017 по 21.09.2018  здійснена лише 19.08.2021, строк затримки розрахунку складає - 727 робочих днів (з 22.09.2018 по 19.08.2021). 
Згідно відомостей, що наведені в індивідуальних відомостях Пенсійного фонду України про застраховану особу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням складав: липень 2018 року – 10062,90 грн., серпень 2018 року – 10062,90 грн. (а.с. 22). 
Таким чином встановлено, що середньомісячний розмір грошового забезпечення позивача за останні два місяці перед звільнення сукупно становив 20125,8 грн.. Кількість робочих днів у липні та серпні 2018 року становила 44 дня (у липні 2018 року- 22 робочих дня, у серпні 2018 року – 22 робочих дня). Середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 становить 457,40 грн. (20125,8 грн./44 робочих дня). При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 332529,80 грн. (457,40 х 727), що значно перевищує розмір невчасно виплачених сум (13876,74 грн.). 
Отже, суд вважає за необхідне застосування до даних правовідносин принцип справедливості та співмірності, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника. 
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а. 
Зокрема, істотність частки суми індексації грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 13876,74 грн./ 332 529,80 грн. (сума грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій /середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,0417. 
Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 13866,49 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день – 457,40 х 727 робочих днів затримки розрахунку х 0,0417 = 13866,49266). 
Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів вважає, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, а саме, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 16.01.2017 по 21.09.2018) за період із 21.09.2018 по день фактичної виплати заборгованості 19.08.2021 становить 13866,49 гривень. 
Проте, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, розраховуючи суму, виходячи з принципу пропорційності, яка  підлягає стягненню з відповідача на його користь у розмірі 5000,00 гривень середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 21.09.2018 до 19.08.2021. 
При цьому, суд першої інстанції хоча в мотивувальній частині рішення вказує про необхідність застосування принципу співмірності, однак судом не обґрунтовано визначення розміру стягнення в користь позивача у сумі 5000,00 грн.. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, однак із помилковим визначенням істотності частки недоплаченої суми грошового забезпечення порівняно із середнім заробітком позивача, застосовуючи до даних правовідносин принцип справедливості та співмірності, а тому оскаржене рішення суду першої інстанції підлягає зміні, що частково підтверджує доводи апеляційної скарги. 

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд  

                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволити частково. 
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2021 року в адміністративній справі №300/4643/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України про стягнення коштів – змінити, а саме, в абзаці другому резолютивної частини цього рішення суду формулювання «у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень» змінити формулюванням «у розмірі 13866 (тринадцять тисяч вісімсот шістдесят шість) гривень 49 коп.». 
У решта частині рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2021 року в адміністративній справі №300/4643/21 – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	Р. Й. Коваль