П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  600/5478/21-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Левицький Василь Костянтинович   
Суддя-доповідач -  Мацький Є.М.   
25 січня 2022 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Мацького Є.М. 
суддів:  Залімського І. Г.  Сушка О.О. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернівецької обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: стягнути з Чернівецької обласної прокуратури на його користь 30660,01 грн. вихідної допомоги, яку слід виплатити працівнику у зв`язку зі звільненням.
Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 18.11.2021 у задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду відмовлено. 
Позовну заяву ОСОБА_1 до Чернівецької обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги залишено без руху. 
Встановлено позивачу десятиденний строк для зазначення інших підстав для поновлення строку звернення до суду, з дати отримання копії ухвали.
На виконання ухвали суду від 18.11.2021 позивачем подано заяву та доповнення до заяви.
Представником Чернівецької обласної прокуратури подано відзив на заяву позивача про поновлення строку звернення до суду, в якому просив відмовити у задоволенні заяви.
Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 9 грудня 2021 року у задоволенні заяви про визнання інших причин пропуску позивачем строку для звернення до суду поважними та поновлення строку звернення до суду відмовлено та позовну заяву ОСОБА_1 до Чернівецької обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги залишено без розгляду.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказав, що суд першої інстанції безпідставно вказав на пропуск ним строку звернення до суду, так як, на його думку, на вказані правовідносини не встановлено строк звернення до суду.
Апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Згідно ухвали Чернівецького окружного адміністративного суду від 18.11.2021 судом першої інстанції встановлено, що позовна заява подана апелянтом з порушенням строку звернення до суду, оскільки вказаний строк розпочався 29.04.2020 року (дата ознайомлення з наказом про звільнення) і закінчився 30.05.2020 року. Однак, позовна заява подана апелянтом 20.10.2021 року, тобто з пропуском місячного строку на стягнення вихідної допомоги при звільненні (граничний строк до 30.05.2020року). Будь-яких інших доказів, які б вказували про наявність обставин, які є об`єктивно непереборними та не залежали від волевиявлення апелянта і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, останнім до суду апелянтом не надано.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом прокуратури Чернівецької області №214-к від 28.04.2020року "Про звільнення ОСОБА_1 " звільнено ОСОБА_1 з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури області та органів прокуратури Чернівецької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 29.04.2020 року (підстава: рішення №46 про неуспішне проходження прокурором атестації у зв`язку з неявкою до Кадрової комісії №1 від 02.04.2020).
З даним наказом апелянта ознайомлено 29.04.2020 року.
Як зазначив апелянт, у місячний строк після звільнення він звернувся до суду з позовом про поновлення на посаді. 
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 07.06.2021 року у справі № 600/681/20-а, яке набрало законної сили, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Чернівецької обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено повністю.
26.05.2020 року апелянт звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до прокуратури Чернівецької області, в якому просив стягнути з прокуратури Чернівецької області на його користь 13460,46 грн. вихідної допомоги у зв`язку із звільненням.
15.06.2020 апелянт до відкриття провадження в адміністративній справі подав до суду заяву про її відкликання. 
Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 16.06.2020 у справі № 600/664/20-а заяву ОСОБА_1 про відкликання позовної заяви задоволено. Позовну заяву  - повернуто.
Отже, апелянт про порушення своїх прав та не виплату йому вихідної допомоги знав ще на дату звільнення 29.04.2020 року та звернувся до суду 26.05.2020 року про стягнення вихідної допомоги у зв`язку із звільненням.
Надаючи оцінку доводам, наведеним апелянтом, колегія суддів зазначає наступне.  
Предметом цього адміністративного спору є стягнення вихідної допомоги при звільненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За змістом ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Доводи апелянта про те, що ним не пропущені строки звернення до суду, оскільки останній вважав, що вихідна допомога при звільненні є частиною заробітної плати, тому звернення до суду з вимогами про зобов`язання її виплатити не обмежується будь-яким строком, є не обґрунтованими.
Так, згідно ч.1 ст.1 Закону України “Про оплату праці”  заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 11.02.2021 в справі № 240/4840/20, вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. 
Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин (п.39).
Верховним Судом також неодноразово в своїх рішеннях зазначалось, що одноразова грошова допомога при звільненні не входить до складу грошового забезпечення (наприклад, постанови від 27.08.2020 в справі № 804/871/16, від 13.02.2020 в справі №809/698/16).
Отже, виплата такої допомоги не пов`язано з виконанням працівником роботи, тому вона (допомога) не є частиною заробітної плати.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що на звернення до суду з вимогами щодо виплати вихідної допомоги поширюються строки, встановлені законодавством.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи з приводу оскарження наказів про звільнення, проходження публічної служби встановлюється місячний строк.
Матеріалами справи підтверджено, що наказом прокуратури Чернівецької області №214-к від 28.04.2020 року "Про звільнення ОСОБА_1 " звільнено ОСОБА_1 з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури області та органів прокуратури Чернівецької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 29.04.2020 року (підстава: рішення №46 про неуспішне проходження прокурором атестації у зв`язку з неявкою Кадрової комісії №1 від 02.04.2020 року).
Отже, виплата належних сум при звільненні повинна була відбутись в день звільнення. Відтак, про порушення своїх прав у вигляді невиплаченої вихідної допомоги апелянт повинен був дізнатись в день звільнення.
Таким чином перебіг строку звернення до суду з вказаним строком розпочався 29.04.2020 (дата ознайомлення з наказом про звільнення ) і закінчився 30.05.2020.
Як видно із матеріалів справи, позовна заява подана апелянтом 20.10.2021, тобто з пропуском місячного строку на стягнення вихідної допомоги при звільненні (граничний строк до 30.05.2020).
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог КАС України визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій, що повинно бути підтверджено належними доказами.
Апелянт жодним чином не підтвердив поважності причин, за яких ним не реалізовано своє право на захист у місячний строк з дня, коли він дізнався про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, оскільки підставами для поновлення строку звернення до суду є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Не надано апелянтом також доказів поважності причин, за яких ним не реалізовано своє право на захист в місячний термін.
Таким чином, апелянт не надав доказів та жодним чином не навів аргументів, що перешкоджало та створювало труднощі для своєчасного звернення до суду у місячний строк з дня, коли він дізнався про порушення своїх прав, свобод чи інтересів з позовом щодо проходження публічної служби.
Відтак, наведені доводи не є об`єктивно непереборними та залежали від волевиявлення апелянта.
Поважних причин пропуску строку звернення до суду апелянт не навів, помилково вважаючи, що на цей спір будь-який строк не поширюється.
Не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду відкликання апелянтом позовної заяви у справі № 600/664/20-а, а також розгляд справи № 600/681/20-а за його позовом до Чернівецької обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Отже, апелянтом не наведено доводів поважності причин пропуску строку звернення до суду, а також обставин, які унеможливили звернення позивача до суду з цим позовом протягом строку, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України, з наданням відповідних доказів.
Таким чином, заява апелянта про поновлення пропущеного процесуального строку судом першої інстанції правильно визнана  безпідставною та необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягала.
Колегія суддів зазначає, що  початок перебігу строку на звернення до суду не може бути пов`язаний з обізнаністю чи необізнаністю апелянта про окремі підстави позову, тобто окремі фактичні та/або юридичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача, а розпочався для нього з часу, коли апелянт дізнався або повинен був дізнатися про допущення щодо нього протиправної поведінки.
Невжиття апелянтом активних дій, починаючи з 29.04.2020 (дата ознайомлення з наказом про звільнення ) по 30.05.2020,  свідчить про пасивність поведінки у здійсненні захисту прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Колегія суддів зазначає, що учасники справи зобов`язанні діяти вчасно та в належний спосіб, у зв`язку з чим, будь-які зволікання останніх не свідчать про намір добросовісної реалізації права на звернення до суду.
Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Необхідно зазначити, що законодавцем пов`язано початок перебігу строку звернення до адміністративного суду саме із днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, а не наявністю висновку суду щодо правильності чи неправильності обраного способу захисту.
Окрім того, наявність законодавчо встановленого строку на звернення до суду не потрібно розглядати як обмеження права на судовий захист - законодавець в такий спосіб лише встановлює часові межі реалізації такого права.
З наведених положень КАС України видно, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення та розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Необхідно зазначити, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Незнання про можливе порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не вказує на поважність причин пропуску строку звернення до суду.
У публічно-правових відносинах строки особливо актуальні для оцінки правомірності поведінки суб`єктів з погляду на її своєчасність.
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження ("Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).
Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що саме строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності, остаточності та захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка б могла виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (рішення від 9 січня 2013 року у справі "Олександр Волков проти України" (п. 137).
Згідно правової позиції Конституційного Суду України, наведеної у рішенні від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011, наявність законодавчо встановленого строку на звернення до суду не слід розглядати як обмеження права на судовий захист - законодавець в такий спосіб лише встановлює часові межі реалізації такого права.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі “Мушта проти України” нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі “Пономарьов проти України” ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).
У справах “Стаббігс та інші проти Великобританії”, “Девеер проти Бельгії” Суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду.
Таким чином, і за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
В аспекті наведеного варто зазначити і те, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними.
У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Частинами 1 - 3 ст. 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 123 КАС України передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
За приписами ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Частинами 2 - 4 ст. 123 КАС України передбачено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно ч. 15 ст. 171 КАС України якщо апелянт не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Одночасно, суд вважає за необхідне вказати, що норма п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України є імперативною і у суду існує обов`язок, при встановленні судом факту пропуску строку звернення до адміністративного суду, залишити позовну заяву без розгляду.
Оскільки, апелянт звернувся із пропущенням строку звернення до суду, вказані у заяві про поновлення строку звернення до суду визнано судом першої інстанції не поважними, недоліки позовної заяви у строк визначений судом в ухвалі від 18.11.2021 апелянт не усунув, а також не зазначив інших підстави для поновлення строку звернення до суду та не надав докази поважності його пропуску, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для залишення позову без розгляду.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий	 	 	Мацький Є.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Залімський І. Г.    Сушко О.О.