ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

21 грудня 2021 року                                                                   м. Чернівці
справа № 724/1221/21
провадження 822/1170/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Перепелюк І. Б. 
суддів : Височанської Н.К., Литвинюк І.М.
секретар Герман Я.І. 
розглянувши апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2021 року в цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, третя особа Хотинська міська рада Дністровського району Чернівецької області

встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Позов мотивовано наступним. 08 серпня 1999 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб у Відділі реєстрації актів громадського стану Хотинського районного управління юстиції в Чернівецькій області, про що було зроблено актовий запис № 37. У період шлюбу ними за спільні кошти подружжя було придбано будинок в АДРЕСА_1 житловою площею 34,50 кв.м., загальною площею 48,80 кв.м.
Будинок був оформлений на ім`я чоловіка – ОСОБА_2 про що було укладено договір купівлі – продажу від 19 вересня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 
17 червня 2020 року рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області по справі № 724/379/20 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.
Позивач вказує, що оскільки, майно було придбане нею та відповідачем в період шлюбу, воно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а тому має намір поділити вище вказане майно.
Просила визнати спільною сумісною власністю подружжя набуте під час шлюбу майно - будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 , житловою площею 34,50 кв.,м, загальною площею 48,80 кв.м.
Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на Ѕ частку будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , житловою площею 34,50 кв.,м, загальною площею 48,80 кв.м.
Визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на Ѕ частку зазначеного будинку. Право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2021 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2021 року, прийняти нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апелянт зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 не просить поділити більшу частину будинку, чи земельну ділянку яка належить Хотинській міській раді, а просить поділити рівно 48,80 кв.м, які були придбані під час шлюбу з ОСОБА_2 , що підтверджується Договором купівлі – продажу від 19 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Вважає позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2  подав  відзив на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 .
Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення, рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2021 року залишити без змін.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом 
Судом встановлено, що  відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку від 19 вересня 2006 року серія ВЕВ №596099, який був укладений між продавцем - ОСОБА_3 та покупцем - ОСОБА_2 , останній придбав житловий будинок загальною площею 48,80 кв.м. та житловою площею 34,50 кв.м. з належними до нього будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та який був зареєстрований 19 вересня 2006 року приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Масловською І.Ю. в реєстрі за № 2815.
З копії витягу з реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно, який виданий Хотинським комунальним районним бюро технічної інвентаризації, власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 19.09.2006 року серія ВЕВ №596099.
Як вбачається з копії зведеного акту вартості будівель і споруд житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 вартість його на 08.09.2006 року становить (відновна) 22 337 грн. та (дійсна) 17 770 грн. та вартість вбиральні на 08.09.2006 становить  (відновна) 658 грн. та (дійсна) 263 грн.  разом (відновна) 22 995 грн. та (дійсна) 18 033 грн.
17 червня 2020 року рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який був зареєстрований 08 серпня 1999 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Хотинського районного управління юстиції в Чернівецькій області за актовим записом № 37, було розірвано.
Відповідно до рішення Хотинської міської ради VII скликання 35-а сесія від 25 листопада 2014 року № 465/35/14 вирішено перейменувати частину АДРЕСА_2 .
Ухвалою 20 вересня 2021 року у справі залучено в якості третьої особи Хотинську міську раду Дністровського району Чернівецької області.
Згідно до фото таблиці наданої представником міської ради земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не є приватизованою та належить Хотинській міській раді, з чим сторони в судовому засіданні погодилися.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції дійшов висновку що, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю, однак з таким позовом позивач не звертався.
З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка вважається майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування (частина перша статті 57 СК України).
Частиною першою статті 62 СК України передбачено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення.
Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як  стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.
Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик (постанова Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17).
Згідно з положеннями статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).
У той же час частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.
Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13).
За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
Отже, відсутність дозволу на будівництво, проєкта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.
Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).
Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності .
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Вирішуючи спір, встановивши, що спірний будинок, був реконструйований колишнім подружжям з проведенням добудови за відсутності дозвільних документів та проекту, отже є самочинним будівництвом, суд першої інстанції дійшов загалом правильного висновку про неможливість визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права спільної сумісної власності на будинок який знаходиться АДРЕСА_1 житловою площею 34,50 кв.м., загальною площею 48,80 кв.м., а також неможливо виділити частки з цього будинку, оскільки самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності й не може бути предметом поділу між подружжям.
При розгляді апеляційної скарги зазначені обставини, знайшли свого підтвердження, також було встановлено, що після придбання будинку, сторони здійснювали ремонтні роботи та добудову вказаного будинку, самочинно, власними силами. Було добудовано 2 кімнати, ванну і коридор. Жодних дозволів на початок будівництва та проведення цих робіт не був отриманий, в експлуатацію реконструйований будинок не введений. 
Участь особи у проведенні ремонтних робіт, поліпшенні житлового будинку та інших приміщень надає право вимагати не визнання права власності, а відшкодування витрат на будівництво.
Враховуючи зазначене, доводи апелянта, що суд прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 не просить поділити більшу частину будинку, а просить поділити рівно 48,80 кв.м, які були придбані під час шлюбу з ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі – продажу від 19 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , є безпідставними.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до суб`єктивного тлумачення чинних норм законодавства України та незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та не можуть бути підставами для скасування судового рішення. 

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. 
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів.         

Головуючий                                               І.Б. Перепелюк 

       Судді:                                                       Н.К Височанська

І.М. Литвинюк