ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

05 квітня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/17196/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Юрко І.В., суддів:  Чабаненко С.В., Чумака С.Ю., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року в адміністративній справі № 160/17196/20 (головуючий суддя першої інстанції Ніколайчук С.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :
Позивач 23.12.2020 року звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просила:
- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення з земельного податку:   
від 23.03.2020 року № 860767-5140-0462 за 2020 рік на суму 96,86 грн.; 
від 23.03.2020 року №860764-5140-0462 за 2020 рік на суму 22295,11 грн.; 
від 23.03.2020 року № 860761-5140-0462 за 2020 рік на суму 781,15 грн.; 
від 23.03.2020 року № 860765-5140-0462 за 2020 рік на суму 6382,11 грн.; 
від 23.03.2020 року № 860770-5140-0462 за 2020 рік на суму 213,23 грн.; 
від 23.03.2020 року № 860769-5140-0462 за 2020 рік на суму 4015,23 грн.; 
від 23.03.2020 року № 860768-5140-0462 за 2020 рік на суму 4730,82 грн.; 
від 23.03.2020 року № 860766-5140-0462 за 2020 рік на суму 2779,49 грн.; 
від 09.04.2020 року №21601-5140-0463    за 2020 рік на суму 458,13 грн.;
- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки:
від 22.04.2020 року № 0024140-5140-0463 за 2018 рік на суму  301,80 грн.; 
від 22.04.2020 року № 0024140-5140-0463 за 2019 рік на суму  405,82 грн.; 
від 22.04.2020 року № 0024141-5140-0463 за 2019 рік на суму 23648,39 грн.; 
від 22.04.2020 року № 0024141-5140-0463 за 2018 рік на суму 21075,60 грн.; 
від 22.04.2020 року № 0024141-5140-0463 за 2018 рік на суму 3317,40 грн.; 
від 22.04.2020 року № 0024142-5140-0463 за 2018 рік на суму 16823,16 грн.; 
від 22.04.2020 року № 0024142-5140-0463 за 2019 рік на суму 9427,76 грн.; 
від 22.04.2020 року № 0024143-5140-0463 за 2019 рік на суму 120839,20 грн.; 
від 22.04.2020 року № 0024143-5140-0463 за 2018 рік на суму 110473,80 грн.; 
від 22.04.2020 року № 0024144-5140-0463 за 2019 рік на суму 6315,84 грн.; 
від 22.04.2020 року № 0024145-5140-0463 за 2019 рік на суму 48078,78 грн.; 
від 22.04.2020 року № 0024146-5140-0463 за 2018 рік на суму 16872,60 грн.; 
від 22.04.2020 року № 0024146-5140-0463 за 2019 рік на суму 18912,04 грн.; 
від 22.04.2020 року № 0024147-5140-0463 за 2019 рік на суму 6315,84 грн.; 
від 22.04.2020 року № 0024147-5140-0463 за 2018 рік на суму  45685,44 грн.; 
від 22.04.2020 року № 0024147-5140-0463 за 2018 рік на суму 5660,40 грн.; 
від 22.04.2020 року № 0024147-5140-0463 за 2018 рік на суму 78274,80 грн.; 
від 22.04.2020 року № 0024147-5140-0463 за 2018рік на суму 5660,04 грн.;
від 22.04.2020 року № 0024148-5140-0463 за 2019 рік на суму 3818,30 грн.; 
від 22.04.2020 року № 0024149-5140-0463 за 2019 рік на суму 38614,92 грн.; 
від 22.04.2020 року № 0024149-5140-0463 за 2019 рік на суму 43282,36 грн.; 
від 22.04.2020 року № 0024150-5140-0463 за 2019 рік на суму 84696,85 грн.; 
від 22.04.2020 року № 0024151-5140-0463 за 2018 рік на суму 3927,84 грн.;
від 22.04.2020 року № 0024151-5140-0463 за 2019 рік на суму  4402,52 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач не погоджується з оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, вважає, що граничний строк для прийняття податкових повідомлень-рішень за 2018 рік є  01.07.2019 року. Однак, контролюючий орган за вказаний звітний період податкові повідомлення-рішення сформував лише 22.04.2020 року, що не узгоджується з приписами п.п.266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України. Контролюючим органом не було визначено, до якого класу споруд відноситься нежитлова нерухомість, що належить на праві власності позивачу. Виходячи зі змісту розрахунків, отриманих позивачем разом з податковими повідомленнями-рішеннями, відповідачем визначено суму зобов`язання з податку на нерухоме майно за 12 об`єктів, однак які це об`єкти та за якою адресою знаходяться невідомо, оскільки в графі адреса об`єкта по всім 12 об`єктам зазначено «неможливо встановити адресу». На думку позивача, розрахунок податку на нерухоме майно за відсутності інформації щодо розташування нерухомого майна, здійснено відповідачем не у відповідності до рішення Дніпровської міської ради від 06.12.2017 року №12/27.

          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року адміністративний позов задоволено в повному обсязі.    

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати  та прийняти нове рішення   про  відмову  в задоволенні позовних вимог в  повному  обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначається, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права.  Апелянт  вважає,  що судом  не  враховано,  що  інформацію, необхідну для визначення та розрахунку розміру грошового зобов`язання із земельного податку отримано від уповноваженого органу державної влади. Використання даної інформації під час формування податкових повідомлень-рішень є цілком правомірним, так як вищезазначена довідка містить інформацію, необхідну для обчислення та розрахунку плати за землю. Контролюючий орган, не маючи інших правових механізмів для отримання даних про об`єкти оподаткування, ніж ті, що передбачені податковим законодавством, вправі розраховувати на актуальність (відповідність) таких даних. Сам факт затримки контролюючим органом строків направлення податкового повідомлення-рішення не може бути підставою для звільнення платника податку від обов`язку щодо своєчасної сплати суми податку. Порушення строку направлення податкового повідомлення-рішення не впливає на його законність. Відповідач вказує на те, що пп.266.4.3 п.266.4 ст.266 Податкового кодексу України  передбачено, що пільги з податку, передбачені п.п.266.4.1 та п.п.266.4.2 цього пункту для фізичних осіб не застосовуються до об`єкта/об`єктів оподаткування, якщо площа такого об`єкта/об`єктів перевищує п`ятикратний  розмір неоподатковуваної площі, встановленої підпунктом 266.4.1 цього пункту.
Позивач відзив на апеляційну скаргу  не  подав.

 Сторони  в  судове  засідання  апеляційної  інстанції,  призначене  об 11  год.30  хв. 05.04.2022  року  не  прибули,  про  час,  дату   та  місце  розгляду  справи  повідомлені  належним  чином.
  Представник  позивача  подала  до  суду  заяву,  в  які просила  розглянути  справу  в  порядку  письмового провадження без  участі її та позивача.
           Представник  відповідача - Головного управління ДПС у Дніпропетровській області   05.04.2021 року об 11.00 год. подав  клопотання,  в  якому з  посиланням  на Указ Президента  України від 24.02.2022  року №64/2022, просив  відкласти розгляд  справи. Інших підстав  відкладення розгляду справи в клопотанні не зазначено. 
Апеляційний суд звертає увагу,  що Указ Президента України від 24.02.2022  року №64/2022 стосується лише введення воєнного стану в Україні, будь-яких змін  щодо строків  розгляду справ, інших процесуальних  строків  вказаний  указ не  містить.
На теперішній  час Третій  апеляційний  адміністративний суд працює у  штатному  режимі, буд-яких обмежень  щодо розгляду  справ не запроваджено.
Крім  того, колегія  суддів  зазначає,  що  у  справі  №160/14551/21,  призначеної  до  розгляду  цією ж колегією суддів  об 11 год. 00 хв.  представник Головного управління ДПС у Дніпропетровській області  приймав  участь  в  судовому  засіданні.  Вказане свідчить  про  вибірковість відповідачем участі в судових засіданнях у  справах, призначених  у  відкритому  судовому  засіданні та надуманість підстав для відкладення  їх розгляду.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає клопотання представника позивача  про  відкладення  розгляду справи необгрунтованим, причини неявки представника відповідача  в  судове засідання апеляційної інстанції визнає неповажними та відмовляє в задоволенні  клопотання.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі  неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
                    Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила наступне. 

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 є власником нежитлових та житлових приміщень у Шевченківському районі м.Дніпра, а саме:
-  АДРЕСА_1 - нежитлове приміщення (загальна площа 105,5 кв. м);
-  АДРЕСА_5 - S власності нежитлового приміщення з навісом (загальна площа 13,0 кв. м);
-  АДРЕСА_2 - нежитлова будівля (загальна площа 19,0 кв. м);
-  АДРЕСА_2 - житловий будинок (загальна площа 100,9 кв. м);
- АДРЕСА_3 - гараж (загальна площа 38,9 кв. м);
-  АДРЕСА_4 - нежитлове приміщення (загальна площа 30,2 кв. м).
Відповідач - Головне управління ДПС у Дніпропетровській області є суб`єктом владних повноважень, який в даних правовідносинах реалізує надані йому Податковим кодексом України повноваження.
Відповідно до п.286.5 ст.286 ПК Кодексу ГУ ДПС у Дніпропетровській області винесено наступні податкові повідомлення - рішення:
- із земельного податку:
від 23.03.2020 року № 860767-5140-0462 за 2020 рік на суму 96,86 грн. (а.с.13); 
від 23.03.2020 року №860764-5140-0462 за 2020 рік на суму 22295,11 грн. (а.с.13);
від 23.03.2020 року № 860761-5140-0462 за 2020 рік на суму 781,15 грн. (а.с.14);
від 23.03.2020 року № 860765-5140-0462 за 2020 рік на суму 6382,11 грн. (а.с.14); 
від 23.03.2020 року № 860770-5140-0462 за 2020 рік на суму 213,23 грн. (а.с.15);
від 23.03.2020 року № 860769-5140-0462 за 2020 рік на суму 4015,23 грн. (а.с.15); 
від 23.03.2020 року № 860768-5140-0462 за 2020 рік на суму 4730,82 грн. (а.с.12); 
від 23.03.2020 року № 860766-5140-0462 за 2020 рік на суму 2779,49 грн. (а.с.12); 
від 09.04.2020 року №21601-5140-0463 за 2020 рік на суму 458,13 грн. (а.с.16);
- з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки: 
від 22.04.2020 року №0024140-5140-0463 за 2018рік на суму 301,80 грн. (а.с.17);
від 22.04.2020 року № 0024140-5140-0463 за 2019 рік на суму 405,82 грн. (а.с.18); 
від 22.04.2020 року № 0024141-5140-0463 за 2019рік на суму 23648,39 грн (а.с.19).; 
від 22.04.2020 року № 0024141-5140-0463 за 2018 рік на суму 21075,60 грн. (а.с.20); 
від 22.04.2020 року № 0024141-5140-0463 за 2018рік на суму 3317,40 грн. (а.с.21);
від 22.04.2020 року № 0024142-5140-0463 за 2018 рік на суму 16823,16 грн. (а.с.22); 
від 22.04.2020 року № 0024142-5140-0463 за 2019 рік на суму 9427,76 грн. (а.с.23); 
від 22.04.2020 року № 0024143-5140-0463 за 2019 рік на суму 120839,20 грн. (а.с.24); 
від 22.04.2020 року № 0024143-5140-0463 за 2018рік на суму 110473,80 грн. (а.с.25); 
від 22.04.2020 року № 0024144-5140-0463 за 2019рік на суму 6315,84 грн. (а.с.26); 
від 22.04.2020 року № 0024145-5140-0463 за 2019 рік на суму 48078,78 грн. (а.с.27);
від 22.04.2020 року № 0024146-5140-0463 за 2018 рік на суму 16872,60 грн. (а.с.28); 
від 22.04.2020 року № 0024146-5140-0463 за 2019рік на суму 18912,04 грн. (а.с.29); 
від 22.04.2020 року № 0024147-5140-0463 за 2019 рік на суму 6315,84 грн. (а.с.30);
від 22.04.2020 року № 0024147-5140-0463 за 2018рік на суму 45685,44 грн. (а.с.31); 
від 22.04.2020 року № 0024147-5140-0463 за 2018рік на суму 5660,4 грн. (а.с.32); 
від 22.04.2020 року № 0024147-5140-0463 за 2018рік на суму 78274,80 грн. (а.с.33);
від 22.04.2020 року № 0024147-5140-0463 за 2018рік на суму 5660,04 грн. (а.с.34); 
від 22.04.2020 року № 0024148-5140-0463 за 2019рік на суму 3818,30 грн. (а.с.35); 
від 22.04.2020 року № 0024149-5140-0463 за 2019 рік на суму 38614,92 грн. (а.с.36); 
від 22.04.2020 року № 0024149-5140-0463 за 2019 рік на суму 43282,36 грн. (а.с.37); 
від 22.04.2020 року № 0024150-5140-0463 за 2019 рік на суму 84696,85 грн. (а.с.38); 
від 22.04.2020 року № 0024151-5140-0463 за 2018 рік на суму 3927,84 грн. (а.с.39); 
від 22.04.2020 року № 0024151-5140-0463 за 2019 рік на суму 4402,52 грн. (а.с.40).
Не погодившись з такими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржила їх до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що розмір орендної плати за землю встановлюється виключно на підставі нормативної грошової оцінки землі, проведеної з урахуванням положень Методики вповноваженим на це органом зі складанням відповідної технічної документації, яка повинна бути затверджена органом місцевого самоврядування, а розмір такої оцінки зазначається у витягу з технічної документації, який видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Матеріали справи не містять інших доказів отримання ДПС відомостей про розмір нормативної грошової оцінки земельних ділянок. Відповідачем в порушення вимог п.165 Порядку  здійснено розрахунок грошових зобов`язань з орендної плати без додержання вимог податкового законодавства, що свідчить про його неправомірність.
          Щодо податкових повідомлень-рішень з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки суд зазначив, що  такі  рішення винесені відповідачем, не виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпункту «в» підпункту 266.4.1 пункту  266.4  ст. 264 ПКУ, а щодо кожного об`єкта нерухомості, що є порушенням вимог п.п.  266.7.1  пункту  266.7. статті  266 ПК України. Наданий відповідачем розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018-2019 року по об`єктах оподаткування, які належать ОСОБА_1 , не містить інформації стосовно яких об`єктів податковий орган здійснив нарахування податку на нерухоме майно, дану інформацію не можливо встановити зі змісту оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Стосовно податкових повідомлень-рішень з земельного податку.
Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Підпунктом 14.1.72 п.14.1 статті 14 ПК України визначено,  що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.
Землекористувачі це юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (пп.14.1.73. пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Згідно з п.269.1 ст.269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Згідно із ст.270 ПК України об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.
Положеннями п.п.271.1.1,  п.п.271.1.2 пункту 271.1 статті 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.
Пунктом 287.1 статті 287 ПК України  передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.
Згідно із п.286.1 ст.286 ПК  України, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно,                              у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно із підпунктом 14.1.42 пункту 14.1 статті 14 ПК України дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.
Відповідно до пункту 274.1 статті 274 ПК України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування -                           не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки,  для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для лісових земель - не більше 0,1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.
Платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, які зобов`язані сплачувати земельний податок за земельні ділянки, що перебувають у їх власності або користуванні.
Обов`язок сплачувати земельний податок виникає у власників земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачів з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Як свідчать встановлені обставини справи, підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень були висновки відповідача відносно перебування у користуванні позивача земельних ділянок розташованих за адресою: 
- АДРЕСА_1 ;
- АДРЕСА_1 ;
- АДРЕСА_5 , 
- АДРЕСА_2 , 
- АДРЕСА_2 , 
- АДРЕСА_3 . 
З матеріалів справи вбачається, що підставою для нарахування податку за наведеним податковим повідомленням-рішення став лист відділу у Дніпрі головного управління Дерджеокадастру у Дніпропетровській області від  23.08.2018 року №8-4-0.38-1874/107-18 (а.с.101). Витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за вказаний період відсутні.
Колегія суддів зазначає, що в силу вищенаведених приписів Податкового кодексу України, розмір земельного податку встановлюється виключно на підставі нормативної грошової оцінки землі, яка повинна бути затверджена органом місцевого самоврядування, а розмір такої оцінки зазначається у витязі з технічної документації, який видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Контролюючим органом  ані  суду  першої, ані  суду  апеляційної  інстанції  не  надано  доказів  нормативної грошової оцінки землі,  затвердженої  органом місцевого самоврядування, а також витягів з технічної  документації  про  розмір такої оцінки по  кожній  земельній  ділянці,  та  в  матеріалах  справи  такі  докази  відсутні.
Апелянтом не зазначено, яким чином  без  наявності  вказаних  документів  проведено  нарахування  податкових  зобов`язань  із  земельного  податку,  адже  розмір  таких зобов`язань залежить  від  факторів,  що  вказані  у  витягу з  технічної  документації  по  кожній  земельній  ділянці (відповідні  коефіцієнти і  т.і),  а  початок  строку  зобов`язань  залежить від дати прийняття органом  місцевого самоврядування рішення про  затвердження  нормативної грошової оцінки землі.
Таким чином, з огляду на вказані обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції відносно не доведення відповідачем правильності визначення розміру податкового зобов`язання через не підтвердження такого розміру витягом з технічної документації про розмір нормативної грошової оцінки землі та протиправності прийняття відповідачем спірних податкових повідомлень-рішень і необхідності їх скасування.
Посилання апелянта на постанову  Верховного  Суду  від 27.01.2020  року  у  справі №804/886/18 безпідставні, оскільки характер спірних правовідносин у вказаній справі  стосувався  розміру  податку, обрахованого  на  підставі  отриманого  ДПС витягу з технічної документації про розмір нормативної грошової оцінки землі та  не згодою  позивача  із вказаними  у витягу коефіцієнтами. Тобто предмет спору у справі  №804/886/18  є  відмінним від справи  №160/17196/20.

Щодо податкових повідомлень-рішень з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки  апеляційний  суд зазначає  наступне.
З матеріалів справи вбачається, що позивач є власником нерухомого майна - житлових та нежитлових приміщень у місті Дніпро, а саме: 
-  АДРЕСА_1 ;
-  АДРЕСА_5 ;
-  АДРЕСА_2 ;
-  АДРЕСА_2 ;
- АДРЕСА_3 ;
-  АДРЕСА_4 .
Відповідно до пп.266.1.1 п.266.1 статті 266 ПК України  платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Підпунктом  266.1.2 пункту 266.1 статті 266 ПК України  визначено платників вказаного вище податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб: а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку; б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.
Відповідно до пп.266.2.1 п.266.2 статті 266 ПК України  об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Відповідно до пп.266.3.1,  пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України  базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Відповідно до пп.266.4.1 п.266.4 статті 266 ПК України  база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується:
а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів; 
б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів; 
в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів.
Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний)                        період (рік).
Відповідно до п.п.266.5.1 п.266.5 статті 266 ПК України  ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.
Відповідно до пп.266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України  базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Відповідно до пп.266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України  обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Відповідно до підпункту  266.7.1 пункту 266.7. статті 266 ПК України  обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку: а) за наявності у власності платника податку одного об`єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів «а» або «б» підпункту пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку; б) за наявності у власності платника податку більше одного об`єкта житлової нерухомості одного типу, в тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпунктів «а» або «б» підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку; в) за наявності у власності платника податку об`єктів житлової нерухомості різних видів, у тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпункту «в» підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку; г) сума податку, обчислена з урахуванням підпунктів «б» і «в» цього підпункту, розподіляється контролюючим органом пропорційно до питомої ваги загальної площі кожного з об`єктів житлової нерухомості; ґ) за наявності у власності платника податку об`єкта (об`єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів «а» - «г» цього підпункту, збільшується на 25000,00 гривень на рік за кожен такий об`єкт житлової нерухомості (його частку).
З  податкових  повідомлень-рішень вбачається,  що за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, винесені відповідачем щодо кожного об`єкта нерухомості,   тобто не виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпункту «в» підпункту  266.4.1  пункту  266.4  ст. 264 ПК України, що є порушенням вимог п.п.  266.7.1 пункту 266.7. статті 266 ПК України.
Вказані  обставини  апелянтом  не  заперечуються  та  не  спростовані.

Колегія суддів звертає увагу, що до правовідносин, які виникли в даній справі, застосування пільги при обчислені податку на нерухоме майно до нежитлової нерухомості не передбачено. 
Проте, оскільки податкові повідомлення-рішення неможливо ідентифікувати, окрім як за датою, номером та сумою стягнення, застосуванню вказані норми не підлягають. 
Прийняті  контролюючим  органом  податкові повідомлення-рішення за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки,  не містять інформації стосовно яких об`єктів податковий орган здійснив нарахування податку на нерухоме майно, також дану інформацію не можливо встановити з наданих відповідачем як  позивачу  так  і  суду  першої  інстанції  розрахунків.
Крім того колегія суддів зауважує, що посилання апелянта в апеляційній скарзі на  подані  ним до  суду  першої  інстанції  та  апеляційної  скарги  зведені таблиці   з  розрахунком  грошових  зобов`язань  є  безпідставними,  оскільки вся інформація що міститься в таблицях не підлягає застосуванню до податкових повідомлень- рішень, з  огляду  на  те, що  такі  таблиці  не містять жодної інформації (не  зазначені  адреси), за допомогою якою їх можливо розрізнити та застосувати до спірних  податкових  повідомлень-рішень  (а.с.41-50) . 
Під  час  розгляду  справи  в  суді  апеляційної  інстанції    відповідачем  надані   зведені  таблиці  щодо   розрахунку  сум  податкових  зобов`язань  до  оскаржуваних  податкових  повідомлень-рішень  з  ідентифікацією  до  об`єктів  нерухомості.  
Проте, відповідачем не  надано   апеляційному  суду  доказів  неможливості  подання   таких   розрахунків  до  суду  першої  інстанції,  або  відмови  суду   першої  інстанції  у  прийнятті  вказаних  доказів  до  матеріалів справи,  а  тому  судом  апеляційної  інстанції  зазначені  розрахунки в силу частини 8  статті 79 КАС  України   до  уваги  не  приймаються.
Крім  того,  апеляційний  суд  зазначає,  що   розрахунки не  були  надані  податковим  органом  і  позивачу  разом  з  податковими  повідомленнями-рішеннями, як  передбачено статті 86 ПК України.
Натомість, рішення  суб`єкта  владних  повноважень повинно  бути  обгрунтованим,  мотивованим   та  відповідати   принципу  правової  визначеності  для   особи,  якої   воно  стосується,   задля  того,  щоб  така  особа  мала  можливість  розуміти  його  зміст  та  не  тлумачити  на  свій  розсуд.
Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005). Принцип правової визначеності означає, що «обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки» (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010).
Проте,  оскаржувані  податкові-повідомлення  рішення  наведеним  вище  принципам  не  відповідають,  що  підтверджується  наведеними  вище  обставинами.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність прийнятих податкових повідомлень-рішень.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення адміністративного позову.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки дана справа судом першої інстанції визнана незначною, розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
          
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року в адміністративній справі №160/17196/20 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року в адміністративній справі №160/17196/20 залишити без змін. 
                    Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

   
Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак