РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2022 року
м. Рівне

Справа № 570/3925/19
Провадження № 22-ц/4815/115/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Хилевича С.В., Шимківа С.С.,
секретар судового засідання: Москалик Т.В.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач:  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу  ОСОБА_3 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 28 січня 2020 року, ухвалене в складі судді Штогуна О.С. у справі № 570/3925/19,
в с т а н о в и в :
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення батьківства.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з серпня 2014 року по червень 2019 року проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час спільного проживання у них народилась дочка ОСОБА_4 . Незважаючи на те, що він являється біологічним батьком, у свідоцтві про народження дитини, батьком записано відповідача ОСОБА_2 , який на той час перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 28 січня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 про встановлення батьківства - задоволено повністю. 
Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (актовий запис №37 зроблений Виконавчим комітетом Оржівської селищної ради Рівненського району Рівненської області від 14 серпня 2015 року).
Внесено зміни до актового запису №37 від 14 серпня 2015 року про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який був зроблений Виконавчим комітетом Оржівської селищної ради Рівненського району Рівненської області, а саме: замінено відомості про батька дитини з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_1 », змінено по батькові з « ІНФОРМАЦІЯ_4 » на « ІНФОРМАЦІЯ_4 ».
Повернуто ОСОБА_1 з Державного бюджету судовий збір у розмірі 384,20 грн., сплачений згідно квитанції №61 від 14 серпня 2019 року при поданні позовної заяви.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, третя особа посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким в задоволені позову відмовити в повному обсязі.
Покликається на те, що ОСОБА_2 подано заяву про визнання позову з метою ухилення від сплати боргу, а саме аліментів на утримання дитини, оскільки визнання батьківства за іншою особою є обставиною, що звільняє від обов`язку від сплати аліментів на утримання ОСОБА_4 .
Скаржник заперечує проти задоволення позову та вважає, що її слід було залучити до участі у справі в якості відповідача. Звертає увагу суду, що судово-генетична експертиза для встановлення батьківства не проводилася.
У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечує доводи останньої просить суд оскаржуване рішення залишити без зміни, а апеляційну скаргу - без задоволення.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції цим вимогам не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що відповідач визнав позов і таке визнання позову не суперечить закону та не порушує інтереси інших осіб.
Проте з таким висновком апеляційний суд не може погодитись.
Встановлено, що ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , який був зареєстровано 17 лютого 2012 року виконавчим комітетом Оржівської селищної ради Рівненського району Рівненської області та розірваний рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18 грудня 2018 року
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_4 . Відповідно до вимог ст.133 СК України, батьком дитини у свідоцтві про народження записаний ОСОБА_2 , а матір`ю ОСОБА_3 .
Частиною шостою статті 263 ЦПК України  передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.
Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.
Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні.
Вказана правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17.
Враховуючи, що визнання відповідачем позову у даній справі порушує права, свободи та інтереси третьої особи ОСОБА_3 , як законного представника неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , у суду не було законних підстав для задоволення позову. 
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство (частина перша, друга статі 129 СК України).
Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. 
У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зазначено, що: «доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи. Судово-генетична та судово-імунологічна експертизи у цій справі не проведені, проте, встановлено з підтвердженням належними і допустимими доказами походження ОСОБА_4 від позивача: сумісне проживання відповідача разом із позивачем без реєстрації шлюбу до і на момент народження дитини у квартирі батьків позивача, визнання позивачем дитини своєю».
За приписами статей 12, 81, 89 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини третя, четверта статті 4 ЦПК України).
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ у рішенні від 07 травня 2009 року в справі «KALACHEVA v. RUSSIA», заява № 3451/05, § 34, зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.
Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства.
Крім того, для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.
Будь-яких належних та достатніх доказів щодо предмета доказування матеріали справи не містять .
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень. 
Із матеріалів справи убачається, що позивач будь-яких клопотань про допит свідків, витребування інших доказів, що свідчать про кровну спорідненість позивача із дитиною про призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, в суді першої інстанції не заявляв.
Відповідно до частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно з частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи, що позивач в суді першої інстанції клопотань про витребування додаткових доказів, допит свідків не заявляв, а заявив після відкриття апеляційного провадження у судовому засіданні, при цьому не зазначив поважні причини їх неможливості подання до суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотань про виклик та допит свідків, а також клопотання від 22.01.2022 року про долучення доказів, оскільки вони не стосуються предмету спору. 
За приписами частини четвертої статті 12 ЦПК України (змагальність сторін) кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд першої інстанції на зазначені вимоги закону та практики його застосування уваги не звернув, у зв`язку з чим допустив порушення норм матеріального та процесуального права, за наведеного апеляційний суд вважає за необхідне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог з наведених вище підстав.
Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, 
 п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 28 січня 2020 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3  про встановлення батьківства відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1  на користь ОСОБА_3 2305,20 грн. судового збору сплаченого за подачу апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 11 лютого 2022 року.

Головуючий :   

Судді :