ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2022 року	Львів	Справа № 380/6893/21 пров. № А/857/22701/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
Головуючого судді – Ніколіна В.В.,
суддів – Гінди О.М.,  Пліша М.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року (суддя – Гавдик З.В., м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у квітні 2021 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі – Львівський ТЦК), в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача та нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2018 по 12.04.2021.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на дату виключення позивача зі списків особового складу частини, відповідач не провів розрахунків щодо виплати індексації грошового забезпечення. Позивач вважає період з 01.11.2018 по 12.04.2021 періодом затримки розрахунку при звільненні. Вважає у зв`язку із цим свої конституційні права та гарантії порушеними та такими, що потребують захисту.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з Львівського ТЦК на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2018 по 12.04.2021 у розмірі 10625,78 грн.  Вирішено питання судових витрат.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням його оскаржив відповідач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що  на військовослужбовців не поширюються норми Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України), а спеціальне законодавство не передбачає такого виду відповідальності, як виплата середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні. Також вказує, що положеннями статті 117 КЗпП України спірні правовідносини не регулюються, оскільки спірним в адміністративній справі №380/5087/20 був не розмір належних позивачу при звільненні сум , а саме право особи на виплати при звільненні,
Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Враховуючи те, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 проходив військову службу у 1240 Центрі забезпечення реалізації договорів про скорочення озброєння (далі – Центр). Військовослужбовці Центру перебували на фінансовому забезпеченні у Львівському ТЦК.
Наказом начальника Центру (по стройовій частині) від 31.10.2018 № 109 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 31.10.2018.
Як вбачається з матеріалів справи, на дату виключення позивача зі списків особового складу частини відповідачем не проведено повного розрахунку по грошовому забезпеченню, а саме не виплачено індексацію грошового забезпечення (а.с. 23).
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року у справі №380/5087/21 визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахуванння та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.10.2018 (включно) та зобов`язано Львівський обласний військовий комісаріат виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.10.2018 (включно), з врахуванням базового місяця для нарахування йому індексації січня 2008 року, у сумі 106188,99 грн.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі №380/5087/21 вказане рішення скасовано та прийнято постанову, якою позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.10.2018 (включно); зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.10.2018 (включно).
Львівським ТЦК 30.03.2021 та 13.04.2021 перераховано на картковий рахунок позивача грошові кошти в розмірі 39930,20 грн (а.с. 24-29).
Так, як остаточний розрахунок з позивачем проведений не в день виключення із списків особового складу, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в день звільнення ОСОБА_1 відповідач не провів повного розрахунку, тому відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.
Згідно з статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною четвертою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року по справі №910/4518/16, за змістом положень статей 94, 116, 117 КЗпП України статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Як видно з матеріалів справи виплата індексації грошового забезпечення була здійснена відповідачем 13.04.2021.
Таким чином, оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин положень статей 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладена в постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №826/15235/16, від 3 вересня 2020 року у справі №120/579/19-а.
Відтак, суд апеляційної інстанції не приймає доводи апелянта про те, що на спірні правовідносини не поширюються норми КЗпП, оскільки такі регулюються спеціальним законодавством.
Суд апеляційної інстанції, беручи до уваги те, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведений не був, водночас, визнає право позивача на отримання компенсації за фактичний час затримки розрахунку при звільненні.
Стосовно покликання апелянта що індексація грошового забезпечення виплачена за рішенням суду не є “належними звільненому працівникові сумами” відповідно до статті 117 КЗпП України.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18 чітко вказує, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Виходячи з цього, індексація грошового забезпечення є частиною заробітної плати, а тому є “належною звільненому працівнику сумою” в розумінні статті 117 КЗпП України. Відтак, покликання апелянта на те, що в адміністративній справі № 380/5087/21 вирішувався спір про право, а не про розмір належних позивачу при звільненні сум, є нерелевантним в даному випадку.
Так, як остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено лише 13.04.2021 при виключенні останнього із списків частини 31.10.2018, то із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 01.11.2018 по 12.04.2021 за затримку терміном 893 днів.
Відповідно до пункту 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Суд першої інстанції вважав справедливим та пропорційним, враховуючи очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача за яких позивач звернувся до суду за захистом порушеного права зі сплином значного проміжку часу , визначення розміру відповідальності відповідача у сумі 10625,78 грн.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати такі критерії:  - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.  - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У цій же постанові вказується, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя .
Згідно даних, розміщених на офіційному сайті НБУ за адресою https: bank.gov.ua/markets/interest-rates/ середньозважена облікова ставка за кредитами: з 01 листопада 2018 року по 25.04.2019 року (125 днів) 18,0 % річних;  з 26 квітня 2019 року по 18 липня 2019 (83 дні) 17,5 % річних; з 19 липня 2019 року по 05 вересня 2019 (47 днів) 17,0 % річних; з 06 вересня по 24 жовтня 2019 року (48 днів) 16,5% річних;  з 25 жовтня по 12 грудня 2019 року (49 днів) 15,5% річних; з 13 грудня 2019 по 30 січня 2020 року (49 днів) 13,5% річних; з 31 січня по 12 березня 2020 року (42 дні) 11% річних;  з 13 березня по 23 квітня 2020 року (41 дні) 10% річних; з 24 квітня по 11 червня 2020 року (48 днів) 8 % річних; з 12 червня по 04.03.2021 року (265 дня) 6 % річних; з 05 березня 2021 року 12 травня (38) днів) 6,5 % річних.
Розрахунок суми розміру ймовірних майнових втрат позивача: 18,0 % річних/ 365 днів року = 0,049 % ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу в розмірі 39930,20 грн х 0,049%) х 125 днів = 2445,72 грн; 2) 17,5 % річних/ 365 днів року = 0,048% ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу в розмірі 39930,20 грн х 0,048%) х 83 днів = 1590,81 грн;  3) 17,0 % річних/ 365 днів року = 0,046% ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу в розмірі 39930,20 грн х 0,046%) х 47 днів = 863,29 грн;  4) 16,5 % річних/ 365 днів року = 0,045 % ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу в розмірі 39930,20 грн х 0,045%) х 48 днів = 862,48 грн;  5) 15,5% річних / 365 днів року = 0,042% ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу в розмірі 39930,20 грн х 0,042 %) х 49 днів = 821,76 грн; 6) 13,5% річних/365 днів року=0,037% ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу в розмірі 39930,20 грн х 0,037%) х 49 днів = 723,93 грн; 7) 11% річних / 365 днів року = 0,030% ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу в розмірі 39930,20 грн х 0,030%) х 42 дні = 503,12 грн; 8) 10% річних / 365днів року = 0,027% ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу в розмірі 39930,20 грн х 0,027%) х 41 дні = 442,02 грн; 9) 8% річних / 365днів року = 0,022% ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу в розмірі 39930,20 грн х 0,022%) х 48 дні = 421,66 грн; 10) 6% річних / 365днів року = 0,016% ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу в розмірі 39930,20 грн х 0,016%) х 265 дні = 1693,04 грн; 11) 6,5% річних / 365 днів року = 0,017% ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу в розмірі 39930,20 грн х 0,017%) х 38 дні = 257,95 грн. Відтак, загальна сума розміру майнових втрат становить 10625,78 грн.
Апеляційний суд погоджується з розрахунками суду першої інстанції та висновками про те, що з огляду на обсяг несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення та компенсації грошового забезпечення (39930,20) приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати, як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 10625,78 грн.
З огляду на викладене, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку  за час затримки розрахунку при звільненні (з 01.11.2018 по 12.04.2021) у розмірі 10625,78 грн.
Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення адміністративного позову.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.
Міркування і твердження відповідача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року в справі № 380/6893/21 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 05.04.2022.