Ухвала
Іменем України
9 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 757/68252/21
провадження № 51-530 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                           ОСОБА_1 ,
суддів                                     ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах підозрюваного ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28 грудня 2021 року та ухвалу судді Київського апеляційного суду від 24 січня 2022 року,
встановив:
У касаційній скарзі захисник  ОСОБА_4 ставить питання про перегляд зазначених судових рішень в касаційному порядку з підстави істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд в суді першої  інстанції. 
Із матеріалів провадження за скаргою вбачається, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28 грудня 2021 року задоволено клопотання прокурора другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва в кримінальних провадженнях  про злочини у сфері оборонно-промислового комплексу Спеціалізованої прокуратури у сфері нагляду за кримінальними провадженнями про військові злочини та у сфері  оборонно-промислового комплексу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 , про продовження строку дії обов`язків, визначених положеннями ч.5 ст.194 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), покладених ухвалою Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року на ОСОБА_5 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4  ст.426-1 КК України, та продовжено цей  строк  включно  до  26  лютого  2022  року  в  межах  строків  досудового  розслідування кримінального провадження  № 42020160690000016  від 08 травня 2020 року.
Ухвалою судді Київського апеляційного суду від 24 січня 2022 року, на підставі ч. 4 ст. 399 КПК відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_5 на зазначену ухвалу слідчого судді. 
Захисник ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5   не погодившись із рішеннями суду першої й апеляційної інстанцій, звернувся із вказаною скаргою, яку просить задовольнити. При цьому захисник посилається на необґрунтованість і невмотивованість судових рішень з огляду на недотримання вимог статей 2, 7, 26,  ч.4 ст.17, ст.42, ст.177, ст.194, ч.1 ст. 412 КПК, положень статей 19, 55, 92, ст.129 Конституції України, статей 2, 36 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ст.6  Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та неврахування судами рішень Європейського суду з прав людини, висновків Конституційного Суду України  (рішення від 08 квітня 2015 року № 3-рп/2015) і Верховного Суду (постанова від 06 березня 2018 року, справа № 243/6674/17), також рішення Вищої ради правосуддя від 20 лютого 2017 року. Вважає, що в цьому кримінальному провадженні порушено право на захист ОСОБА_5 в судовому процесі, оскільки стороні захисту та підозрюваному не була  надана можливість висловити позицію щодо суті клопотання прокурора, яке, сторона захисту вважає таким, що не підлягає задоволенню, так як його зміст є формального характеру і базується виключно на припущеннях, та що досудовим слідством не надано жодного конкретного факту, який би підтверджував дату, час, місце та форму дій, вчинених ОСОБА_5 та які б містили склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 426-1 КК України. Таким чином, скаржник стверджує про те, що стороною обвинувачення не виконано вимоги в частині доведеності обґрунтованості підозри, тому продовження строку дії запобіжного заходу є протиправним. Зазначає про те, що касаційні та апеляційні суди несуть відповідальність за те, щоб судова система відповідала своїм завданням  і була здатна до здійснення правосуддя, тому на його думку, Верховний Суд вправі прийняти касаційну скаргу до розгляду по суті. Посилається на те, що Європейським судом з прав людини відкрита комунікація між Судом та Урядом України з питань незаконного тримання ОСОБА_5 під вартою, за його заявою.
Суд, перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до ч.3 ст.307 КПК ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, скарги на відмову слідчого, прокурора в задоволенні  клопотання про закриття кримінального  провадження з підстав, визначених пунктом 9-1 ч.1 ст. 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру. 
Згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р(II)/2020 від 17 червня 2020 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 3 ст. 307 КПК щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення.
Крім того, частинами 2 і 3 ст.309 КПК під час досудового розслідування також можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження або на рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження на підставі пункту 9-1 ч.1 ст. 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру чи відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру, повернення скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора або відмову у відкритті провадження по ній. Скарги на інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді. (Згідно з Рішенням Конституційного Суду № 5-р/2020 від 17 березня 2020 року положення ч. 3 ст. 309 КПК визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними).
При цьому, згідно із положеннями ч. 3 ст. 392 КПК, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.
Як вбачається із наявних у Суді матеріалів, ухвала слідчого судді стосується безпосередньо задоволення клопотання прокурора про продовження строку дії обов`язків, визначених ч. 5 ст.194 КПК, в межах строків досудового розслідування  в кримінальному провадженні.
Питання про оскарження ухвал слідчого судді під час досудового розслідування чітко врегульовані вищезазначеними спеціальними нормами чинного КПК.
З урахуванням наведеного, суддя апеляційного суду, розглянувши матеріали за апеляційною скаргою, обґрунтовано звернув увагу на те, що зазначеними нормами чинного КПК не передбачено оскарження в апеляційному порядку ухвал слідчого судді за результатами розгляду клопотання прокурора про продовження строку дії обов`язків, визначених ч.5 ст.194 КПК в межах строків розслідування кримінального провадження, окрім ухвал про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, про відмову у відкритті провадження за скаргою чи про повернення скарги.  
У силу ч. 4 ст. 399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Отже, суддя апеляційного суду, встановивши, що ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає і, відмовляючи у відкритті провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_5 , діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (Рішення у справі "Скорик проти України" від 08 січня 2008 року).
Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках — на касаційне оскарження судового рішення.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що вищезазначеною нормою Конституції України гарантується право на апеляційний перегляд справи, а не кожного окремого судового рішення в межах кримінального провадження, виходячи з чого КПК визначає, в яких випадках і які саме рішення слідчих суддів, судів першої інстанції підлягають перегляду в апеляційному порядку.
У постановах від 17 жовтня 2018 року (справа № 646/5552/17) та від 28 лютого 2019 року (справа № 161/4229/18), які стосуються права на апеляційне оскарження ухвал слідчих суддів, Верховний Суд підкреслив, що «норми Конституції України та кримінального процесуального закону беззастережно гарантують право на апеляційне оскарження лише судового рішення, постановленого за наслідком розгляду справи (кримінального провадження в суді першої інстанції) по суті, а  не всіх  судових  рішень  у межах цієї справи (провадження).
Посилання в касаційній скарзі на висновок Верховного Суду, викладеного в постанові від 06 березня 2018 року (справа № 243/6674/17), не може бути враховано Судом у цьому провадженні, оскільки зазначеною постановою суд касаційної інстанції вирішував інше питання, а саме про передачу на розгляд до Великої Палати Верховного Суду, з підстави правозастосування положень ч.4 ст.399 КПК, кримінального провадження, в якому ухвалою слідчого судді прийнято рішення пропризначення комплексної позапланової перевірки щодо законності та цільового використання земельної ділянки.
За таких обставин, наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддяі порушенням конституційних прав, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 424 КПК ухвала слідчого судді не є предметом перегляду суду касаційної інстанції, оскільки не входить до переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку. Враховуючи зазначені положення КПК, Суд не може надавати оцінку доводам у касаційній скарзі щодо незаконності ухвали слідчого судді від 28 грудня 2021 року.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах підозрюваного ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28 грудня 2021 року та ухвалу судді Київського апеляційного суду від 24 січня 2022 року відмовити. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді :
 
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                           ОСОБА_3