Справа № 126/1477/20
Провадження № 22-ц/801/44/2022
Категорія: 42
Головуючий у суді 1-ї інстанції Губко В. І.
Доповідач:Рибчинський В. П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року	Справа № 126/1477/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати
у цивільних справах:
судді-доповідача: Рибчинського В.П.,
суддів: Денишенко Т.О., Копаничук С.Г.,
за участю секретаря судового засідання Кобенди Ю.О., представника ОСОБА_1 – адвоката Головенька В.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, 

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи тим, що 22.11.2018 року позивач надав позику ОСОБА_2 відповідно до укладеного усного договору, за яким відповідач отримав грошові кошти в розмірі 52000,00 грн. та зобов`язувався їх повернути до 15 грудня 2018 року. На підтвердження вищезазначеного, відповідач надав позивачеві власноруч написану боргову розписку. Відповідач не виконав свого зобов`язання та не повернув кошти до 15.12.2018 року. 
З метою досудового врегулювання спору 04.03.2019 року позивачем направлено досудову пропозицію до відповідача в письмовій формі з вимогою повернути кошти в добровільному порядку до 18.03.2019 року. Відповідача повідомлено, що у випадку не погашення заборгованості у зазначені строки, позивач звернеться за захистом своїх порушених прав до суду. 04.03.2019 року відповідач ознайомлений з вказаною письмовою вимогою.
05.04.2019 року відповідач надіслав позивачеві лист, в якому зобов`язувався повернути кошти не пізніше 15.05.2019 року. В цьому листі відповідач визнає борг у розмірі 52 000,00 грн.
Крім того, відповідно до договору та розписки від 22.12.2018 року відповідач зобов`язувався виплатити позивачеві пеню у розмірі 2% від загальної суми за кожен день прострочки.
Внаслідок систематичного порушення відповідачем строків повернення належних позивачеві грошових коштів в добровільному порядку у загальному розмірі 52 000,00 грн., позивач змушений звернутися до суду за стягненням грошових коштів у примусовому порядку.
Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя АДРЕСА_2 , - 436 660,60 грн (чотириста тридцять шість тисяч шістсот шістдесят гривень 60 копійок) з яких: борг за договором позики в розмірі 52 000, 00 грн (п`ятдесят дві тисячі гривень 00 копійок), пеня в розмірі 379 600,00 грн. (триста сімдесят дев`ять тисяч шістсот гривень 00 копійок, інфляційна складову від боргу в розмірі 3 328,00 грн. (три тисячі триста двадцять вісім гривень 00 копійок), суму відповідальності, а саме 3% від простроченої суми в розмірі 1 732,60 грн. (одна тисяча сімсот тридцять дві гривні 60 копійок).
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 4 366,60 грн. (чотири тисячі триста шістдесят шість гривень 60 копійок).
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. ( шість тисяч гривень 00 копійок).
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Оцінюючи апеляційну скаргу, в прохальній частині якої зазначено вимогу про задоволення позовних вимог, апелянт фактично в мотивувальній частині скарги зазначає, що він не погоджується з рішенням суду першої інстанції, яким задоволено позовні вимоги, та просить ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Згідно ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам судове рішення частково не відповідає.
Судом встановлено, що 22.11.2018 року позивач надав позику ОСОБА_2 відповідно до укладеного усного договору, за яким відповідач отримав грошові кошти в розмірі 52 000,00 грн та зобов`язувався їх повернути до 15 грудня 2018 року. Крім того, відповідно до договору та розписки від 22.12.2018 року відповідач зобов`язувався виплатити позивачеві пеню у розмірі 2% від загальної суми за кожен день прострочки.
На підтвердження вищезазначеного, відповідач надав позивачеві власноруч написану боргову розписку. Відповідач не виконав свого зобов`язання не повернувши кошти до 15.12.2018 року. 
З метою досудового врегулювання спору 04.03.2019 року позивачем направлено досудову пропозицію до відповідача в письмовій формі з вимогою повернути кошти в добровільному порядку до 18.03.2019 року. Відповідача повідомлено, що у випадку не погашення заборгованості у зазначені строки, позивач звернеться за захистом своїх порушених прав до суду. 04.03.2019 року відповідач ознайомлений з вказаною письмовою вимогою.
05.04.2019 року відповідач надіслав позивачеві лист, в якому зобов`язувався повернути кошти не пізніше 15.05.2019 року. В цьому листі відповідач визнає борг у розмірі 52 000,00 грн.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги повністю, виходив з того, що між сторонами був укладений договір позики грошових коштів, відповідач своїх зобов`язань не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.
Колегія суддів частково не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За положеннями статей 1046 та 1047 ЦК України документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів.
Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дає підстави дійти висновку, що розписка підтверджує укладення договору позики.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за цим договором, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги.
Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що позовні вимоги щодо стягнення з нього суми боргу за договором позики від 22.11.2018 року задоволенню не підлягають у зв`язку з недоведеністю факту отримання ним таких коштів в борг.
Зазначені доводи колегія суддів до уваги не бере з огляду на таке. 
За положеннями статей 1046 та 1047 ЦК України документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. 
Відповідно до розписки від 22.11.2018 року ОСОБА_2 22 листопада 2018 року одержав в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 52 000 грн та зобов`язався повернути кошти в повному обсязі своєчасно, до 15 грудня 2018 року. У разі не дотримання строків зобов`язався виплатити позивачеві пеню у розмірі 2% від загальної суми за кожен день прострочки.
З метою досудового врегулювання спору 04.03.2019 року позивачем направлено досудову пропозицію до відповідача в письмовій формі з вимогою повернути кошти в добровільному порядку до 18.03.2019 року. Відповідача повідомлено, що у випадку не погашення заборгованості у зазначені строки, позивач звернеться за захистом своїх порушених прав до суду. 
05.04.2019 року ОСОБА_2 надіслав позивачеві лист, в якому зобов`язувався повернути кошти не пізніше 15.05.2019 року. В цьому листі відповідач визнає борг у розмірі 52 000,00 грн.
Зазначене підтверджує факт визнання ОСОБА_2 отримання в борг у ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 52 000 грн.
Крім іншого в апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності до позовних вимог щодо стягнення пені.
Доводи апеляційної скарги щодо застосування строків позовної давності в частині стягнення пені є безпідставними та спростовуються наступним.
Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення по справі.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач в суді першої інстанції таку заяву не подавав. 
Відзив, у якому ОСОБА_2 просив застосувати строк позовної давності, поданий ним після розгляду справи по суті. Про дату та час розгляду справи ОСОБА_2 було достовірно відомо.
Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 не подав заяву про застосування строків позовної давності в суд першої інстанції з поважних причин, не надано.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що вимоги щодо неспівмірності нарахованої пені розміру боргу підлягають задоволенню з наступних підстав.
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).
Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 551 ЦК України).
Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.
Такого висновку дійшли й Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року в справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц.
Стягуючи пеню, яка передбачена умовами договору позики, в розмірі 379 600 грн, суд першої інстанції не врахував, що стягнення пені у розмірі, який більше ніж у шість разів перевищує розмір збитків, не може вважатися таким, що відповідає загальним засадам цивільного судочинства (стаття 3 ЦК України), а тому колегія суддів, з урахуванням меж апеляційного перегляду та встановлених судом обставин, вважає за можливе зменшити розмір пені до 52 000 грн.
Відповідно частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу
та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року (справа № 757/47925/15-ц), від 20 червня 2018 року (справа
№ 127/1284/14-ц), від 27 червня 2018 року (справа № 554/9348/15-ц), від 25 липня 2018 року (справа № 522/4198/17-ц).
Разом із тим заявником не долучено жодного належного і допустимого доказу на підтвердження сплати ним коштів у рахунок витрат на правничу допомогу згідно з умовами договору, не надано належним чином оформлених документів, які б свідчили про оплату ОСОБА_1 послуг адвоката Головенька В.П., а саме платіжних документів (квитанцій тощо). Також не додано акту виконаних робіт, рахунка на оплату наданих послуг, складного адвокатом відповідно до умов договору, та платіжних документів на підтвердження сплати ОСОБА_1 цих послуг, а тому витрати на правничу допомогу не можуть вважатись документально підтвердженими.
За таких обставин немає підстав для стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Відповідно до п. 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи те, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати понесені ним на сплату судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог в розмірі 5693,83 грн.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, - 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2021 року в частині стягнення пені змінити, виклавши його в наступній редакції.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя АДРЕСА_2 , пеню в розмірі 52 000, 00 грн (п`ятдесят дві тисячі гривень 00 копійок). 
В решті вимог щодо стягнення пені відмовити.
В частині витрат на правничу допомогу скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4989,70 грн пропорційно до задоволених вимог.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 23 лютого 2022 року. 

Суддя-доповідач:                                 В.П. Рибчинський
Судді:                                                 Т.О. Денишенко
                                                                               С.Г. Копаничук