ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/218/22 Справа № 216/1464/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2022 року                                                                 м.Кривий Ріг
справа № 216/1464/15-ц
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання: Голуб О.О.
сторони:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2021 року, яке ухвалено суддею Кузнецовим Р.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 04 жовтня 2021 року, - 

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.    
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що  він є власником домоволодіння, що розташоване на земельній ділянці по АДРЕСА_1 . У період з 2011 року по 2013 рік відповідач на своїй земельній ділянці, що розташована по АДРЕСА_1 , яка є суміжною з земельною ділянкою позивача, збудувала двоповерховий гараж, стіна якого розташована на межі земельних ділянок, що належать позивачу та відповідачу. 
При спорудженні вказаного гаража відповідачем порушено вимогу закону про те, що всі будівлі мають бути розміщені не ближче одного метра від межі земельних ділянок, а своєї згоди на спорудження гаража ближче одного метра до межі між земельними ділянками позивач відповідачу ОСОБА_3 не надавав. 
Разом з цим, вказаний гараж має два поверхи і фактично затіняє земельну ділянку, що належить позивачу а також негативно впливає на вирощування рослин та фруктових дерев. Крім того, у вказаному гаражі періодично виконуються роботи з ремонту автомобілів та їх фарбування. Запах фарби та інших речовин потрапляють до будинку позивача, завдаючи шкоди здоров`ю. 
На усні зауваження про усунення порушень правил добросусідства відповідач реагує неадекватно і зносити частину гаража не збирається. 
На підставі наведеного вище позивач просив суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, що належить позивачу та розташована за аресою: АДРЕСА_1 , зобов`язавши відповідача перенести частину гаража на відстань одного метра від спільної межі між їхніми земельними ділянками.
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог з тих підстав, що в оскаржуваному рішенні суду в якості представника позивача зазначено адвоката Якименка С.Г., з яким позивач не укладав договору і в судових засіданнях вказаний адвоката участі не брав.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки, що відповідач надала суду акт встановлення та погодження меж земельної ділянки, однак у вказаному акті не йдеться про те, що колишній власник земельної ділянки ОСОБА_4 надав згоду відповідачу на будівництво гаража ближче одного метру від межі земельної ділянки.
Позивач зауважує на тому, що стіна збудованого відповідачем гаражу знаходиться на межі земельних ділянок, тому біля стіни нічого не росте, з даху гаражу стікає вода на земельну ділянку позивача в результаті чого розмивається верхній шар ґрунту і всі висаджені рослини гинуть, фруктові дерева засихають, що підтверджується висновком експерта від 14.03.2016 року, якому суд не надав належної оцінки.
Апелянт вважає, що висновками двох проведених судом судово-будівельних експертиз, в яких зазначено, що гараж збудований на межі земельних ділянок, скат даху надбудови над підвалом має схил у бік домоволодіння позивача, що призводить до стоку природніх осадків на земельну ділянку позивача, відстань від входу гаража до вікон сусіднього будинку повинна бути 10 метрів, а по факту 5 метрів, доведено незаконність та неправомірність дій відповідача. При цьому на фотознімках, доданих до висновку експерта видно, що на деревах, розташованих біля стіни гаража на земельній ділянці позивача, є усохлі та гнилі гілки.
На підставі наведеного вище позивач вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували незаконність та неправомірність дій відповідача та які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, і тим самим підтверджували обставини створенням ним перешкод у користуванні власністю. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано. 
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, позивач посилався на те, що відповідачем, всупереч санітарним та будівельним нормам, на межі земельних ділянок, що належать сторонам по справі, збудовано гараж, який знаходиться ближче ніж один метр від межі земельної ділянки позивача, а своєї згоди на спорудження гаража ближче одного метра до межі між земельними ділянками позивач відповідачу не надавав. Крім того позивач посилався на те, що збудований відповідачем гараж має два поверхи і фактично затіняє земельну ділянку, що належить позивачу а також негативно впливає на вирощування рослин та фруктових дерев. Крім того, у вказаному гаражі періодично виконуються роботи з ремонту автомобілів та їх фарбування. Запах фарби та інших речовин потрапляють до будинку позивача, завдаючи шкоди здоров`ю
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що факт порушення відповідачем меж земельної ділянки не знайшов своє підтвердження під час розгляду справи та будь яких доказів на встановлення вказаних у позовній заяві обставин суду не надано.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Відповідно до вимог ст.ст.1,3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних законних прав, свобод та інтересів фізичних осіб.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За правилами ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до п.3 ч.2 ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути припинення дії, яка порушує право.
У відповідності до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, вихід за межі заявлених предмету та підстав позову судом не допускається.
В п. 27 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування судами норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
У відповідності з ч.4 ст.373 ЦК України, власник земельної ділянки має право використовувати її на власний розсуд відповідно до її цільового призначення.
Статтею 152 ЗК України визначено способи захисту прав на земельні ділянки та, зокрема, передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п.п.3.12, 3.13 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 18 травня 2010 року за № 376 (далі Інструкція) закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Межі вкраплених у земельну ділянку інших земельних ділянок встановлюються та закріплюються межовими знаками в тому самому порядку, що і зовнішні межі такої земельної ділянки.
Зміст добросусідства розкрито в ст.103 ЗК України, зокрема, згідно вказаної статті власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).
Як встановлено судом, у власності сторін знаходяться земельні ділянки, а саме у позивача ОСОБА_1 – земельна ділянка площею 0,0867, кадастровий номер 1211000000:08:150:0013, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 17.05.2011 року (том 1 а.с.9-10) та Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 314169 (том 1 а.с.8), у відповідача ОСОБА_2 - земельна ділянка площею 0,798 га, кадастровий номер 1211000000:08:150:0002, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» від 21.12.2012 року (том 1 а.с.42) та Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 570162 (том 1 а.с.41).
Згідно із ч. 2, 3, 5 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.
Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.
У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.
Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.
Вирішення питання про внесення змін у державний акт про конфігурацію та проміри земельної ділянки, виправлення помилок чи порушень, допущених органом самоврядування, органами Державного земельного кадастру чи спеціалізованими землевпорядними організаціями відноситься до виключної компетенції органів місцевого самоврядування, чи інших органів, які допустили ці порушення, а з 01.01.2013 року Державного кадастрового реєстратора. Такі дії зазначених органів, якщо вони порушують права власника земельної ділянки, можуть бути усунуті у встановлений законодавством спосіб шляхом оскарження дій чи бездіяльності цих органів та спонукання їх до вчинення правомірних дій.
Враховуючи, що органи, на яких покладено завдання вирішення земельних спорів та додержання громадянами правил добросусідства, є органи місцевого самоврядування, а в матеріалах справи відсутнє рішення органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів щодо наявного між сторнами спору щодо порушення, обмеження, відновлення права позивача на землю, як об`єкта власності з боку відповідача, як суміжного власника землі, такі позовні вимоги є передчасними.
Згідно зі статтею 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно до статті 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.
Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (стаття 103 ЗК України).
Відповідно до частини першої статті 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.Статтею 158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.
Крім того, відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вбачається, що застосовуючи положення стаття 391 ЦК України, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. 
Відповідно до положення статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування (статті 79, 79-1 ЗК України).
Відповідно до п. 2.1. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом держкомітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376 встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).
Колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0,0867, кадастровий номер 1211000000:08:150:0013, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належать ОСОБА_1 на праві приватної власності шляхом зобов`язання відповідача перенести частину гаража на відстань одного метра від спільної межі між їхніми земельними ділянками, є необґрунтованими, оскільки позивачем, у відповідності до вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення відповідачем його права на користування земельною ділянкою, зокрема відповідних документів, які б встановили факт того, що гараж збудовано саме на межі земельних ділянок, оскільки в матеріалах справи відсутні данні про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що відповідач надала суду акт встановлення та погодження меж земельної ділянки, однак у вказаному акті не йдеться про те, що колишній власник земельної ділянки ОСОБА_4 надав згоду відповідачу на будівництво гаража ближче одного метру від межі земельної ділянки, оскільки в даному випадку при встановлені меж земельних ділянок не були встановлені їх межі в натурі (на місцевості) та не відбулось їх закріплення межовими знаками. Тому відсутні підстави вважати, що спірний гараж був збудований на межі земельних ділянок, що належать позивачу та відповідачу. При цьому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наданий відповідачем акт встановлення та погодження меж земельної ділянки (а.с.36) є неналежним доказом по справі, оскільки  вказаний акт не містить дати його складання та не містить підпису головного спеціаліста Управління земельних ресурсів. 
Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що стіна збудованого відповідачем гаражу знаходиться на межі земельних ділянок, тому біля стіни нічого не росте, з даху гаражу стікає вода на земельну ділянку позивача в результаті чого розмивається верхній шар ґрунту і всі висаджені рослини гинуть, фруктові дерева засихають, що підтверджується висновком експерта від 14.03.2016 року, якому суд не надав належної оцінки, оскільки дійсно, відповідно до висновку спеціаліста № 32 від 14.03.2016 року (том 1 а.с. 116-127) вимогам норм ДБН, СНіП та пожарної безпеки - споруда «гаражу», розташована на території домоволодіння АДРЕСА_1 - не відповідає, а саме: споруда розташована на межі сусіднього домоволодіння АДРЕСА_1 , а згідно з нормами ДБН 360-92 повинно бути не менше 1,0 м; скат даху надбудови над підвалом має схил в бік домоволодіння АДРЕСА_1 , що приводить до строку природних осадків на земельну ділянку домоволодіння АДРЕСА_1 ; споруда гаражу та житловий будинок АДРЕСА_1 відноситься до ІІ ступеня вогнестійкості (перекриття дерев`яні) - відстань між ними повинна бути 6,0 м, а по факту 4,15 м; відстань від входу гаражу до вікон сусіднього житлового будинку згідно з нормами ДБН 360-92 повинна бути 10,0 м, а по факту 5,0 м. Надана технічна документація, складена 16.11.2012 року, відповідає фактичному розташуванню споруди «гаражу» на земельній ділянці домоволодіння АДРЕСА_2 , але не вказано, що споруда двоповерхова. Визначити дійсним місцезнаходження літньої кухні до переобладнання її на споруду «гараж», дату переобладнання та на предмет порушення меж між сусідськими земельними ділянками при будівництві гаражу встановити не вдалося, так як власники домоволодіння не надали технічної документації БТІ, складеної до 16.11.2012 року. Однак, візуальним обстеженням встановлено, що споруда гаражу на 2,5 м довше літньої кухні, на місці якої вона була збудована. Письмової згоди про домовленість попереднього власника земельної ділянки ОСОБА_4 , на дозвіл будівництва гаражу по межі, власники домоволодіння АДРЕСА_2 , не надали. Через відсутність технічної документації БТІ на домоволодіння АДРЕСА_2 , складеної до 16.11.2012 року, встановити в якому році була зведена споруда «гаражу» не можливо, тобто хто був власником домоволодіння АДРЕСА_1 на момент будівництва гаражу і чия згода була потрібна, не встановлено. Крім того, експерт зазначила, що пункт 9 висновку, складеного ТОВ «Смарт Інжинірінг» (том 1 а.с.22-33) по факту не відповідає дійсності.
Однак позивачем по справі не заявлено позовних вимог щодо невідповідності збудованого відповідачем гаражу вимогам норм ДБН, СНіП та пожарної безпеки, а заявлено позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою з тих підстав, що гараж збудований на межі двох домоволодінь, при цьому в матеріалах справи відсутні дані про встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, що унеможливлює зробити висновок про те, що спірний гараж дійсно збудований на межі двох земельних ділянок, що належать сторонам по справі. 
Колегія суддів вважає такими що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги позивача про те, що висновками двох проведених судом судово-будівельних експертиз, в яких зазначено, що гараж збудований на межі земельних ділянок, скат даху надбудови над підвалом має схил у бік домоволодіння позивача, що призводить до стоку природніх осадків на земельну ділянку позивача, відстань від входу гаража до вікон сусіднього будинку повинна бути 10 метрів, а по факту 5 метрів, доведено незаконність та неправомірність дій відповідача. При цьому на фотознімках, доданих до висновку експерта видно, що на деревах, розташованих біля стіни гаража на земельній ділянці позивача, є усохлі та гнилі гілки, оскільки той факт, що гараж збудований на межі земельних ділянок, вказаний у висновках судово-будівельних експертиз експертами при візуальному огляді за відсутності належних документів правильності розмежування земельних ділянок. При цьому позивач в позові не ставить питання про невідповідність збудованого відповідачем гаражу вимогам норм ДБН, СНіП та пожарної безпеки та не ставить питання про застосування наслідків вказаних невідповідностей. При цьому наявність на фотознімках, доданих до висновку експерта того, що на деревах, розташованих біля стіни гаража на земельній ділянці позивача, є усохлі та гнилі гілки, не доводить причинно-наслідкового зв`язку між збудованим гаражем та наявності на деревах, розташованих біля стіни гаража на земельній ділянці позивача, усохлих та гнилих гілок. 
Посилання позивача в апеляційній скарзі на помилковість висновку суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували незаконність та неправомірність дій відповідача зводяться до незгоди позивача з рішенням суду першої інстанції, в той час як матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували створення відповідачем перешкод у користуванні позивачу земельною ділянкою, саме на тих умовах, які заявлені позивачем.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги позивача про те, що в оскаржуваному рішенні суду в якості представника позивача зазначено адвоката Якименка С.Г., з яким позивач не укладав договору і в судових засіданнях вказаний адвоката участі не брав, оскільки помилкове зазначення в судовому рішенні про участь представника позивача адвоката Якименка С.Г. не є достатньою правовою підставою для скасування судового рішення, та вказане порушення процесуального права не призвело не неправильного вирішення спору по суті. 
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі. 
Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 03 лютого 2022 року. 

Головуючий:

Судді: