П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

__________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

07 квітня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 540/1050/20	

Головуючий І інстанції Ковбій О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року (м.Херсон, дата складання повного тексту рішення - 05.05.2021р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та третьої особи - Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
23.04.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (с.Чернобаївка) та 3-ї особи - Міністерства оборони України, в якому просив суд:
- визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 стосовно не нарахування та невиплати йому індексації грошових доходів (середнього заробітку), отриманих у період з 01.05.2004р. по 29.01.2006р. протиправною та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошових доходів (середнього заробітку), отриманих за період з 01.05.2004р. по 29.01.2006р. наростаючим підсумком до дня виплати;
- визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 стосовно не нарахування та невиплати йому грошового забезпечення з дня видання наказу про зарахування в розпорядження за останньою займаною штатною посадою до незаконного звільнення з 26.12.2005р. та по день вступу ним до виконання обов`язків за посадою «льотчика-штурмана вертольоту вертолітної ланки» (Мі-8, Мі-9) по 20.01.2007р. протиправною та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити заборгованість з грошового забезпечення за останньою займаною штатною посадою до незаконного звільнення з дня видання наказу про зарахування в розпорядження з 26.12.2005р. та по день вступу ним до виконання обов`язків за посадою «льотчика-штурмана вертольоту вертолітної ланки» (Мі-8, Мі-9) по 20.01.2007р., з усіма щомісячними додатковими видами грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, та премія), передбаченими Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Положення про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України»(затв. наказом Міністра оборони України від 05.03.2001р. №75) отримуваних до неправомірного звільнення у повному обсязі та з виплатою щомісячної надбавки за безперервну військову службу в розмірі 50%, передбаченої «Інструкцією про порядок і умови виплати щомісячної надбавки за безперервну військову службу в Збройних Силах України» (затв. наказом Міністра оборони України від 26.05.2003р. №149);
- визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 з не нарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати йому грошового забезпечення за останньою займаною штатною посадою до незаконного звільнення з 26.12.2005р. та по день вступу до виконання обов`язків за посадою «льотчика-штурмана вертольоту вертолітної ланки» (Мі-8, Мі-9) по 20.01.2007р. протиправною та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів узв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за останньою займаною штатною посадою до незаконного звільнення з 26.12.2005р.  та по день вступу до виконання обов`язків за посадою льотчика-штурмана вертольоту вертолітної ланки (Мі-8, Мі-9) по 20.01.2007р.
- визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 стосовно не нарахування та невиплати йому індексації грошових доходів (грошового забезпечення) за останньою займаною штатною посадою до незаконного звільнення 26.12.2005р. та по день вступу ним до виконання обов`язків за посадою «льотчика-штурмана вертольоту вертолітної ланки» (Мі-8, Мі-9) по 20.01.2007р. протиправною та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому індексацію грошових доходів (грошового забезпечення) за останньою займаною штатною посадою до незаконного звільнення за період з 26.12.2005р. та по день вступу до виконання обов`язків за посадою льотчика-штурмана вертольоту вертолітної ланки (Мі-8, Мі-9) по 20.01.2007р. наростаючим підсумком до дня виплати.      
Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 28.04.2020р., залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2020р. відмовлено у відкритті провадження у даній адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та 3-ї особи - Міністерства оборони України в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 з ненарахування та невиплати позивачу індексації грошових доходів (середнього заробітку), отриманих за період з 01.05.2004р. по 29.01.2006р., та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошових доходів (середнього заробітку), отриманих ним за період з 01.05.2004р. по 29.01.2006р. наростаючим підсумком до дня виплати.
Постановою Верховного Суду від 11.02.2021р. ухвалу суду першої інстанції від 28.04.2020р. та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2020р. у справі №540/1050/20 було скасовано, а дану справу направлено до Херсонського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» він має право на індексацію грошових доходів (середнього заробітку), що були нараховані та виплачені йому за період з 01.05.2004р. по 29.01.2006р., однак відповідачем безпідставно відмовлено йому у призначенні та проведенні вказаних виплат.
Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги категорично не визнав та мотивовано просив відмовити у їх задоволенні.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року (ухваленим         в порядку спрощеного провадження) у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (в частині позовних вимог, які направлені для продовження розгляду) - відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, ОСОБА_1 04.06.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 05.05.2021р. та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
30.06.2021р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом 2-ї інстанції можуть бути розглянуті в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 
27.03.2004р. позивача - капітана ОСОБА_1 , на підставі наказу Міністра оборони України №178, було звільнено з військової служби у запас у відповідності до пп. «г» п.63 (у зв`язку зі скороченням штату) «Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України» (затв. Указом Президента України від 07.11.2001р. за №1053/2001)та наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 28.04.2004р. №93 було виключено зі списків особового складу військової частини, всіх видів забезпечення по льотній нормі з 01.05.2004р.
Рішенням Військового апеляційного суду Центрального регіону України від 06.07.2005р., залишеним без змін ухвалою Вищого адміністративного суд України від 22.11.2005р., скасовано п.1 параграфу 1-го наказу Міністра оборони України від 27.03.2004р. №178 в частині звільнення позивача з військової служби у запас у зв`язку із скороченням штатів, зобов`язано поновити на військовій службі та вжити заходів щодо призначення його на посаду у відповідності до вимог, передбачених «Положенням про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України».
На виконання вказаного вище рішення суду, наказом Міністра оборони України від 26.12.2005р. №833, п.1 наказу Міністра оборони України від 27.03.2004р. №178 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас за пп. «г» п.63 (у зв`язку із скороченням штатів) - скасовано, поновлено на військовій службі та зараховано у розпорядження Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України.
30.01.2006р. командиром Військової частини НОМЕР_1 прийнято наказ №18, яким ОСОБА_1 з 30.01.2006р. було зараховано в списки особового складу військової частини та на всі види забезпечення, а також допущено до тимчасового виконання вакантної посади «льотчика-штурмана вертольоту вертолітної ланки».
Враховуючи, що всупереч вимогам «Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України», позивача було поновлено на військовій службі на підставі рішення суду, проте не виплачено грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2019р.у справі №821/1142/18, окрім іншого, стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь його середній заробіток за період з 01.05.2004р. по 29.01.2006р. у розмірі - 28780,98 грн. (без утримання податків й інших обов`язкових платежів).
Позивач, вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачено індексацію грошових доходів з 01.05.2004р. по 29.01.2006р. (отриманого середнього заробітку у розмірі - 28780,98 грн.), звернувся з даним позовом до суду.
Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, як наслідок, відсутності підстав для їх задоволення.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991р. №1282-XII.
За визначенням, наведеним у ст.1 цього Закону, «індексацією грошових доходів населення» вважається встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково чи повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Стаття 2 Закону №1282-XII передбачає, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Відповідно до ст.4 Закону №1282-ХІІ, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103%.
У разі виникнення обставин, передбачених у ст.4 цього ж Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних та демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін (ч.1 ст.6 Закону №1282-ХІІ).
Отже, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів та послуг.
Так, правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, передбачені «Порядком проведення індексації грошових доходів населення» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078).
Відповідно до п.1 Порядку №1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку із індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно було опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003р. місяця опублікування Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Згідно з положеннями п.4 Порядку №1078, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних та демографічних груп населення. 
Як передбачено п.6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема підприємства, установи та організації, що фінансуються або дотуються із державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів та коштів державного бюджету.
З урахуванням вказаних правових норм, колегія суддів зазначає, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією із державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
У той же час, ст.2 Закону №1282-XII та п.2 Порядку №1078 регламентовано, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: пенсії, стипендії, оплата праці найманих працівників, грошове забезпечення військовослужбовців, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, суми виплат, що здійснюються у відповідності до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, суми відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
До об`єктів індексації, визначених у п.2 цього ж Порядку, не відносяться, зокрема, виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати (п.3 Порядку №1078).
Враховуючи сутність спірних правовідносин, судова колегія наголошує, що середній заробіток за час вимушеного прогулу на постійній основі не нараховується, а підлягає стягненню тільки одноразово за судовим рішенням та фактично є сумою, яка обчислюються із середньої заробітної плати, отриманої за останні два місяці перед неправомірним звільненням із займаної посади. Тобто, відповідно до наведених норм Закону №1282-XII, середній заробіток за час вимушеного прогулу не є об`єктом індексації.
До того ж, такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 20.12.2019р. у справі №804/3000/18, від 16.04.2020р. у справі №450/1925/17 та від 23.12.2020р. у справі №805/3641/17-а.
Як встановлено колегією суддів та підтверджується матеріалами справи, згідно з наказом Міністра оборони України від 27.03.2004р. №178, який в подальшому було скасовано рішенням суду, що набрало законної сили, та наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 28.04.2004р. №93, який виданий на підставі наведеного наказу, позивача звільнено з військової служби та з 01.05.2004р. виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, грошове забезпечення виплачено по 30.04.2004р.
Як свідчать матеріали справи, на виконання вищевказаного рішення суду відносно визнання незаконним звільнення позивача, відповідно до наказів Міністра оборони України від 26.12.2005р. №833 та командира Військової частини НОМЕР_1 від 30.01.2006р. №18, ОСОБА_1 було знов зараховано в списки особового складу частини, поставлено на всі види забезпечення та було допущено до тимчасового виконання вакантної посади «льотчика-штурмана вертольоту вертолітної ланки» з 30.01.2006р.
Враховуючи кількість робочих днів вимушеного прогулу ОСОБА_1 з дати звільнення по дату поновлення його на посаді (з 01.05.2004р. по 29.01.2006р., що складає - 438 робочих днів), постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2019р. у справі №821/1142/18 було стягнуто на користь позивача середній заробіток у сумі - 28780,98 грн.
Аналізуючи наведене правове регулювання у контексті встановлених конкретних обставин справи, судова колегія зазначає, що присудження позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу при звільненні та за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі є формою відповідальності роботодавця (відповідача), визначеною ст.ст.235,236 КЗпП України, є одноразовою виплатою за судовим рішенням, що не належить до оплати праці (грошового забезпечення) та, зокрема, не передбачена в її структурі, наведеній у ст.2 Закону України «Про оплату праці».
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції визнає вірним та обґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції щодо відсутності правових підстав для нарахування та виплатити ОСОБА_1 індексації грошових доходів (середнього заробітку), отриманих ним за період з 01.05.2004р. по 29.01.2006р. наростаючим підсумком до дня виплати.
Інші аргументи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер та не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах чинного законодавства.
Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову. 
Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останнього.
З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 07.04.2022р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                                Ю.В. Осіпов

Судді:                                                                                                          І.П. Косцова

                                                                                                    В.О. Скрипченко