ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

22 грудня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 733/532/21
Головуючий у першій інстанції – Вовченко А. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1518/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.
суддів:  Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.
із секретарем – Шкарупою Ю.В., 
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 03 вересня 2021 року (місце ухвалення – м. Ічня)  у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного сумісного майна подружжя,
                                     У С Т А Н О В И В :
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення. В обґрунтування позову посилався на те, що на підставі договору купівлі – продажу житлового будинку від 04.12.2008 він є власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .
З 2013 року належним йому будинком користувалась ОСОБА_2 , яка є його колишньою дружиною, шлюб з якою був розірваний у 2005 році, та має інше місце реєстрації, а саме: АДРЕСА_2 . Наголошує, що сімейні відносини з відповідачкою він не підтримував, спільне господарство не велось і фактично проживали окремо, оскільки він працював в іншій місцевості.
Позивач зазначає, що у 2019 році він одружився із ОСОБА_3 , та маючи намір проживати новою сім`єю в належному йому будинку, він звернувся до ОСОБА_2 з проханням добровільного виселення з будинку, проте відповідачка продовжує проживати у будинку та користуватись ним без належних підстав, чим створює йому перешкоди у користуванні своєю власністю.
У позові ОСОБА_1 просить зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом її виселення з належного йому на праві власності житлового будинку по АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачки понесені судові витрати.
У червні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю  та поділ спільного сумісного майна.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 1996 року, який було розірвано рішенням Ічнянського районного суду від 28.12.2004. У шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_4 . 
ОСОБА_2 вказує, що після розлучення у серпні 2005 року вони стали проживати однією сім`єю, а саме до грудня місяця 2007 року вони проживали в смт. Дружба Прилуцького району Чернігівської області, а з 31.12.2007 стали проживати в АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася донька ОСОБА_5 , а 04.12.2008 ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 , в якому вони певний час проживали. 
Як стверджує ОСОБА_2 , у період з серпня 2005 року по вересень 2018 року вони проживали однією сім`єю як чоловік та дружина, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, виховували двох дітей, мали взаємні права та обов`язки.
Зазначає, що разом з дітьми проживає у спірному будинку, несе витрати по його утриманню та сплачує комунальні платежі, проте ОСОБА_1 порушуються її права, як співвласника спірного будинку.
Тому вважає, що оскільки житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами є спільним майном подружжя, тому він підлягає поділу на підставі ст. 74 СК України. 
У зустрічному позові ОСОБА_2 просить встановити факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 з серпня 2005 року по вересень 2018 року та визнати за нею право власності на 1/2  частину спільного сумісного майна, набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , а саме житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Ухвалою Ічнянського районного суду від 21.07.2021 зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю  та поділ спільного сумісного майна прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення та об`єднано в одне провадження.
Рішенням Ічнянського районного суду від 03.09.2021 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення, відмовлено.
Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного сумісного майна подружжя задоволена.
Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з серпня 2005 року по вересень 2018 року. 
Визнано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право приватної власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду обґрунтовано тим, що на підставі наявних у матеріалах справи доказів факт спільного проживання сторін однією сім`єю у період з серпня 2005 року по вересень 2018 року є  доведеним. Крім того, суд дійшов висновку, враховуючи положення ст.ст. 60, 69, 70, 74, 163 СК України, ст. 368 ЦК України, що позовні вимоги в частині визнання спірного будинку спільною сумісною власністю є обґрунтованими, отже наявні підстави для визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку за ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження того, що кошти на придбання спірного будинку були його особистою приватною власністю, обоє з сторін працювали та отримували заробітну плату, спільно проживали, отже відсутні підстави для виселення відповідачки зі спірного будинку.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 строк звернення до суду не пропущений, враховуючи ст. 72 СК України, оскільки ОСОБА_2 дізналась про порушення свого права на частку у спільному майні подружжя під час розгляду цієї справи.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Блохіна Н.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ічнянського районного суду від 03.09.2021 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення, а в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна – відмовити.
За доводами скарги оскаржуване рішення суду постановлене з порушенням норм матеріального права та процесуального права, судом неправильно встановлений характер спірних правовідносин, не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. 
В обґрунтування незаконності оскаржуваного рішення суду заявник посилається на те, що факт спільного проживання, спільного відпочинку, спільна присутність на святах, перерахування коштів на рахунок відповідачки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків притаманних подружжю не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце відносини, які притаманні подружжю.
Тому вважає, що за відсутності підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені ст. 74 СК України, для визнання спірного будинку спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц, а також правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03.06.2021 у справі № 748/1943/19.
За доводами апеляційної скарги, судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_2 не надано належних доказів на підтвердження спільного проживання як чоловіка і жінки у спірний період, окрім декількох фотографій, а в судовому засіданні ОСОБА_2 не змогла пояснити яким чином розподілявся бюджет, з чого він складався та які суми вносились кожним із сторін; яким чином велось спільне господарство; як були розподілені взаємні права та обов`язки; яким чином купувались та розподілялись продукти харчування, майно для спільного користування; яка участь кожного у спільних витратах на утримання житла, його ремонт.
Також заявник посилається, що судом першої інстанції в рішенні не обґрунтовано підстави не прийняття до уваги доводів ОСОБА_2 , які спростовують факт спільного проживання з ОСОБА_1 , а саме довідки про доходи ОСОБА_2 за період з 2008 року по 2021 рік, з яких убачається стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 , та які спростовують факт проживання сторін однією сім`єю.
За доводами скарги, ОСОБА_2 не надано належних доказів на підтвердження факту наявності у неї грошових коштів, необхідних для придбання спірного будинку. Натомість, допитані судом свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_6 підтвердили придбання спірного будинку ОСОБА_1   виключно за власні кошти.
Вважає, що наданий ОСОБА_2 акт обстеження від 02.06.2021 не може бути належним доказом перебування сторін на момент придбання спірного будинку у сімейних відносинах, оскільки такий акт свідчить лише про проживання сторін за вказаною адресою у спірний період.
Крім того, заявник наголошує, що у п. 12 Договору купівлі-продажу спірного житлового будинку від 04.12.2008 вказано, що покупець на момент укладення договору у шлюбі не перебуває, а кошти на придбання будинку не є  спільною сумісною власністю, а оскільки договір в цій частині недійсним не визнаний, тому відсутні підстави для визнання спірного будинку спільним сумісним майном та відсутні підстави для його поділу. Судом не було враховано, що сторони у період придбання причинку спільно не проживали і взаємовідносини між сторонами не носили характер сімейних. 
Заявник не погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 по виселення відповідачки зі спірного будинку з підстав відсутності у неї власного житла та вказує, що в судовому засіданні ОСОБА_2 повідомила, що зареєстрована по АДРЕСА_3 , тобто у помешканні її батьків.
Посилається на те, що судом не надана належна оцінка постанові Ічнянського районного суду від 02.04.2019, якою закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, а також встановлено факт порушення права користування ОСОБА_1 належним йому майном.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України  учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційні скарги до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, будь-яких клопотань до суду апеляційної інстанції подано не було. Інтереси  ОСОБА_1 представляла адвокат  Н.В. Блохіна.
ОСОБА_2 та її представник – адвокат Сакун І.А. згідно ухвали Чернігівського апеляційного суду від 06.12.2021 з`явились до Ічнянського районного суду для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Проте, 22.12.2021 судове засідання апеляційного суду в режимі відеоконференції з Ічнянським районним судом не відбулось у зв`язку із перериванням інтернету через перевантаження у районному суді, що підтверджується актом про неможливість проведення судового засідання в режимі відеоконференції, складеним працівниками Ічнянського районного суду.
Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення. В обґрунтування позову посилався на те, що на підставі договору купівлі – продажу житлового будинку від 04.12.2008 він є власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .
З 2013 року належним йому будинком користувалась ОСОБА_2 , яка є його колишньою дружиною, шлюб з якою був розірваний у 2005 році, та має інше місце реєстрації, а саме: АДРЕСА_2 . Наголошує, що сімейні відносини з відповідачкою він не підтримував, спільне господарство не велось і фактично проживали окремо, оскільки він працював в іншій місцевості.
Згідно матеріалів справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.09.1996, який було розірвано рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 28.12.2004 (а.с. 6, 24).
Сторони мають двох спільних дітей – сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що  підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 25-26).
04.08.2008 між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 (а.с. 4). 
З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21360258 від 22.12.2008, виданого КП «Бюро технічної інвентаризації» Ічнянської районної ради, убачається, що право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с. 5).
Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_2 посилалась на те, що спірний будинок було придбано за час проживання  з ОСОБА_1   однією сім`єю без реєстрації шлюбу за спільні кошти.
На підтвердження участі у придбанні спірного будинку ОСОБА_2 до зустрічної позовної заяви додано копії довідок про доходи за період з січня 2008 року по травень 2021 року та копію трудової книжки (а.с. 33, 34-39). 
Відповідно до Витягу № 07.2-10/469 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб та акту обстеження від 01.06.2021, у спірному будинку зареєстровані ОСОБА_1 ,  ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ОСОБА_2 проживає у спірному будинку з 31.12.2007, але не зареєстрована у ньому. Також в акті вказано, що ОСОБА_1 у спірному будинку не проживає з 07.09.2018 (а.с. 7, 29).
Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 18.08.2021 ОСОБА_2 зареєстрована по АДРЕСА_3 разом із батьками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (а.с. 61).
Проте, судом встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.12.2017 житловий будинок АДРЕСА_4 , перебуває в державній власності: Міністерства оборони України (а.с. 62). 
Матеріали справи містять акт обстеження від 02.06.2021, яким підтверджується спільне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у  період з 1999 року по 2007 рік в АДРЕСА_2 (а.с. 28).
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово зверталася до органів поліції з приводу конфліктів з ОСОБА_1 , щодо якого були складені протоколи про адміністративне правопорушення за ст.173-2 КУпАП, що підтверджується копіями постанов від 07.11.2018 та від 02.04.2019 у справах про адміністративні правопорушення (а.с. 27, 76). 
Згідно судового наказу від 21.11.2018 із ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 в розмірі 1/4 частини заробітку щомісячно (а.с. 71-73).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновків, що наявними у матеріалах справи доказами факт спільного проживання сторін однією сім`єю у період з серпня 2005 року по вересень 2018 року є доведеним. Також, суд дійшов висновку, враховуючи положення ст.ст. 60, 69, 70, 74, 163 СК України, ст. 368 ЦК України, що позовні вимоги в частині визнання спірного будинку спільною сумісною власністю є обґрунтованими, отже наявні підстави для визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку за ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження того, що кошти на придбання спірного будинку були його особистою приватною власністю, обоє з сторін працювали та отримували заробітну плату, спільно проживали, отже відсутні підстави для виселення відповідачки зі спірного будинку.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 строк звернення до суду не пропущений, враховуючи ст. 72 СК України, оскільки ОСОБА_2 дізналась про порушення свого права на частку у спільному майні подружжя під час розгляду цієї справи.
З висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд враховуючи наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статті 3 СК України).
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Саме такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 14-283цс18 (провадження № 14-283цс18).
В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 зазначала, що в період з вересня 1996 року по грудень 2004  року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу з серпня 2005 року сторони почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу спочатку  в смт Дружба, а потім за місцем реєстрації ОСОБА_1 - по АДРЕСА_1 , підтримували шлюбні відносини, позивач народила доньку ОСОБА_5 , сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та витрати.
Крім того, факт спільного проживання сторін однією сім`єю підтверджується показами свідків, допитаних судом першої інстанції (а.с. 86-112).
Твердження ОСОБА_1 про те, що згідно судового наказу з нього стягуються аліменти на утримання доньки, у зв`язку з чим спростовується факт проживання сторін однією сім`єю, апеляційним судом відхиляються. Отримання ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки не свідчить про відсутність факту спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу, крім того наказ виданий 21.11.2018, тобто поза межами строку, визначеного позивачем за зустрічним позовом з серпня 2005 по вересень 2018 року.
Не можуть бути взяті до уваги посилання ОСОБА_1 на те, що акт обстеження від 02.06.2021 не є належним доказом придбання спірного будинку у період спільного проживання, оскільки зазначений акт підтверджує спільне проживання сторін у справі у період з 1999 року по 2007 рік. Апеляційний суд враховує також, що актом обстеження від 01.06.2021 підтверджується факт проживання сторін у спірному будинку  з 31.12.2007 року по 07.09.2018 року. Зазначені акти ОСОБА_1 не спростовані належними та допустимими доказами, як не надано суду, як першої, так і апеляційної інстанції посилання на наявність таких доказів.
Таким чином, з огляду на докази, що містяться в матеріалах справи, а також пояснення самих сторін та показання свідків, колегія суддів вважає що наявні підстави  для встановлення факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період із серпня 2005 року по вересень 2018 року, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції у цій частині не спростовують.
Відповідно до вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України
За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.
Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «положення статей 60,70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від  04.12.2008 придбав спірний будинок, право власності на який було зареєстровано за ним.
Слід зазначити, що спірний будинок набутий сторонами за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу і презумпція спільності права власності сторін на майно, яке набуте ними в період спільного проживання, не спростована, тому будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами в рівних частках.
Набуття майна за час спільного проживання однією сім`єю створює презумпцію права спільної сумісної власності майна, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час такого проживання, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна  не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.
Якщо майно придбано під час спільного проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із сторін не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності.
ОСОБА_1 не надано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду належних документальних доказів придбання спірного будинку виключно за рахунок власних коштів у період спільного проживання з ОСОБА_2 . Також не надано доказів того, що ОСОБА_2 фінансово не приймала участь у придбанні спірного будинку та відсутність у неї таких коштів.
Матеріали справи містять відомості про отримані ОСОБА_2 доходи за період з січня 2008 року по травень 2021 року, що підтверджує можливість її участі у придбанні спірного будинку.
Не є обґрунтованими посилання ОСОБА_1 щодо зазначення  у договорі купівлі-продажу, що покупець на момент укладення договору у шлюбі не перебуває, а кошти на придбання будинку не є  спільною сумісною власністю, оскільки на момент укладання договору купівлі-продажу офіційний шлюб між сторонами був розірваний, а факт спільного проживання однією сім`єю судом встановлений не був.
Таким чином, встановивши, що спірний житловий будинок придбаний ОСОБА_1 04.12.2008 під час проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що будинок є об`єктом спільної сумісної власності та частки кожного є рівними, тобто по 1/2 частині житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення в частині визначення спільною сумісною власністю подружжя спірного майна та встановлення частки  кожного у спільному майні, тобто по 1/2 , постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не спростовують правильних висновків суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення ОСОБА_2 зі спірного будинку, доводи скарги ОСОБА_1 , враховучи наступне.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, що зазначений будинок є особистою приватною власністю. 
Повідомлення в листі Ічнянського відділу поліції Прилуцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області  від 16.03.2019 про результати перевірки  заяви ОСОБА_1 про чинення перешкод у користуванні власністю з боку колишньої дружини ОСОБА_2 не є належним та допустимим доказом її неправомірних дій, як і звернення ОСОБА_1 до поліції, за результатами яких не приймались жодні процесуальні документи.
За таких обставин, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про виселення ОСОБА_2 зі спірного будинку.
Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції  про звернення ОСОБА_2 до суду з позовом без пропуску строку позовної давності з огляду на таке.
Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).
Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).
Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).
Таким чином безпідставними є твердження ОСОБА_1 про пропуск ОСОБА_2 строку звернення до суду, оскільки факт припинення спільного проживання сторін сам по собі не свідчить про порушення права власності позивача на спірний будинок, а лише підтверджує відсутність між сторонами, з цього часу, фактичних шлюбних відносин, а обставини, які свідчили б про вчинення ОСОБА_2 дій на порушення прав ОСОБА_1 на спірний будинок до пред`явлення позову ним про виселення, які зумовили б потребу захисту прав, у зв`язку з чим почався б перебіг позовної давності, матеріали справи не підтверджують. Тобто після припинення спільного проживання до моменту звернення позивача до суду з позовом про виселення ОСОБА_2 зі спірного будинку, дій, які б вказували на невизнання відповідачем чи оспорювання права власності позивача на спільне майно, або дій по відчуженню цього майна, останній не вживав.
Вказане свідчить про те, що про порушення свого права на частку у спільному майні, а саме будинку, ОСОБА_2 дізналась після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про її виселення, тобто у травні 2021 року.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19) вказано, що «поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі».
Таким чином, встановивши, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю, суд першої інстанції дійшов правильного висновку,  про задовленння вимог у цій частині та визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розміщений на земельній ділянці територіальної громади м. Ічня, тобто в межах заявлених вимог.
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на наявність реєстрації ОСОБА_2 у помешканні її батьків не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, як підстава для скасування рішення суду, враховуючи, що ОСОБА_2 доведено факт спільного проживання та придбання спірного будинку у спільну сумісну власність з ОСОБА_1 .
Разом з тим, суд першої інстанції вирішив позовні вимоги, які не були заявлені у позовній заяві та зазначив у резолютивній частині про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Отже, оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом виключення з резолютивної частини рішення абзац 4, яким визнано спірний будинок спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в іншій частині рішення суду слід залишити без змін
Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Керуючись ст. 367, 374, ч. 4 ст. 376, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                     П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 03 вересня 2021 року змінити, виключивши з резолютивної частини рішення абзац 4 наступного змісту: «Визнати житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого в АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрованої в АДРЕСА_5 , РНОКПП - НОМЕР_3 ».
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.
Повний тест постанови складений  24.12.2021.
Головуючий                                                         Судді: