Постанова                                                   
іменем України
25 січня 2022року
м. Київ
справа № 591/8232/19
провадження № 51-5546км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
засудженого
(у режимі відеоконференції)       ОСОБА_5 ,
захисника       
(у режимі відеоконференції)       ОСОБА_6 ,
прокурора                                       ОСОБА_7 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 05 жовтня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 20 травня 2021 року в кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019200440003477 від 17 листопада 2019 року,  за обвинуваченням 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця м. Охтирка, Сумської області, такого, що судимості не мав,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України (далі — КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Зарічного районного суду м. Суми від 05 жовтня 2020 року ОСОБА_5 засуджено за частиною 2 статті 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.Ухвалено строк відбування покарання обчислювати з 18 листопада 2019 року.
Як установлено судом та детально викладено у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин. 
17 листопада 2019 року о 19:40 ОСОБА_5 , у порушення вимог п.2.9.а ПДР України, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та керуючи автомобілем Опель-Вектра, д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул. Героїв Крут у м. Суми зі сторони вул. Лінійна, де у районі регульованого пішохідного переходу поблизу буд. 52 по вул. Героїв Крут, у порушення вимог 8.7.3.е, 8.10 ПДР України при наближенні до регульованого пішохідного переходу, при загоранні червоного сигналу світлофору, продовжив рух, не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходам та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка перетинала проїзну частину по наведеному пішохідному переходу на дозволений сигнал світлофора. У результаті наїзду ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла. ОСОБА_5 на вказаному автомобілі залишив місце пригоди.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 20 травня 2021 року вказаний вирок залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений просить змінити вказані судові рішення в частині призначеного йому покарання шляхом пом`якшення, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 1 рік, та застосувати положення статті 75 КК, у зв`язку з чим звільнити його від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку терміном на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 частини 1 статті 76 КК. 
Посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Свої вимоги засуджений обґрунтовує тим, що суди першої та апеляційної інстанції належним чином не мотивували призначене покарання, не прийнято до уваги сумнівність визнаної обтяжуючої покарання обставини – вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, а також не враховано недопустимості як доказу огляду на стан сп`яніння ОСОБА_5 .
Крім того, вказує на те, що суди безпідставно визнав відсутність обставин, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, добровільне відшкодування потерпілій матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину у розмірі 20300 грн, вчинення злочину без прямого умислу, перебування на утриманні засудженого малолітньої дитини та хворої матері похилого віку. 
До того ж вважає, що судами не врахованого того, що він раніше не притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем свого проживання, потерпіла сторона під час розгляду справи не мала претензій до засудженого, цивільний позов не заявляла та про призначення суворого покарання не просила.
Вважає, що наявність пом`якшуючих покарання обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та з урахуванням його особи дають підстави для призначення покарання із застосуванням статей 69, 75 КК.
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого та його захисника, які підтримали касаційну скаргу, доводи прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на наступних підставах. 
Мотиви Суду
Відповідно до частини  2 статті 433 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Обґрунтованості доведення винуватості засудженого ОСОБА_5 за частиною 2 статті 286 КК та правильності кваліфікації його дій у касаційній скарзі засуджений не заперечує та не оскаржує.
Доводи засудженого щодо істотних порушень вимог процесуального закону, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого колегія суддів вважає необґрунтованими.
Відповідно до вимог статті 65 КК, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. 
Згідно зі статтею 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності — призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Як убачається з вироку суду першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, суд першої інстанції урахувавхарактер та ступінь суспільної небезпечності скоєного ним злочину, внаслідок якого настала смерть людини, наявність обтяжуючої покарання обставини - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, висновок органу з питань пробації, раніше не судимий, не працює, не одружений.
Разом з цим, суд першої інстанції не погодився із стороною захисту щодо наявності в даному випадку такої пом`якшуючої обставин як щире каяття, виходячи з  роз`яснень Верховного Суду в постанові від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к, а також того, що хоча ОСОБА_5 під час судового розгляду заявляв про часткове визнання своєї винуватості у вчиненому, проте таке зізнання мало формальний характер з применшенням своєї відповідальності, а переказ коштів на адресу потерпілої визнано таким, що носить вимушений характер та вчинений не засудженим, а під час розгляду справи не встановлено даних на підтвердження того, що саме засуджений намагався будь-яким чином допомогти потерпілій стороні (рідним загиблої) оговтатись від пережитого, компенсувати перенесені страждання, чи полегшити душевний біль, під час надання показань суду не висловлював жодної критичної оцінки стосовно своєї поведінки та навпаки намагався применшити свою відповідальність.
Разом з цим, суд першої інстанції вважав помилковими твердження сторони захисту стосовно необхідності виключення такої обставини, а саме вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, як кваліфікуючої ознаки та обтяжуючої покарання обставини, оскільки перебування засудженого в стані сп`яніння зазначено в обвинувального акті лише як фактична обставина, а порушення цього пункту Правил дорожнього руху України (в тому числі згідно обвинувачення) не інкриміноване в провину ОСОБА_5 як таке, що перебуває в причинному зв`язку з подією ДТП.
Колегія суддів повністю погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій та вважає, що призначена міра примусу до засудженого ОСОБА_5 узгоджується з вимогами закону, є необхідною та достатньою для його виправлення, справедливою та такою, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність і відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
З урахуванням усіх зазначених обставин в їх сукупності, а також тих, про які засуджений вказує у своїй касаційній скарзі, не вбачається підстав вважати призначену засудженому ОСОБА_5 міру примусу явно несправедливою через суворість або такою, що призначена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку із чим не вбачається підстав для пом`якшення покарання та застосування щодо нього положень статті 75 КК.
Судами першої та апеляційної інстанцій достеменно встановлено допустимість доказів щодо вчинення засудженим злочину у стані алкогольного сп`яніння та наведено вичерпні мотиви.
Вказане слідує з довідки Охтирської центральної районної лікарні №1139 від 18 листопада 2019 року, згідно якої ОСОБА_5   з 2016 року перебуває на диспансерному обліку з діагнозом – хронічний алкоголізм, з поведінки ОСОБА_5 після вчинення злочину, який залишив місце ДТП, що додатково підтверджує неправдоподібність версії засудженого, висунутої на свій захист, а саме те, що алкоголь він вживав вже після ДТП, а також обізнаності у дотриманні вимог п.2.10 «є» ПДР України.
У зв`язку з чим, судами правильно розцінено показання свідка ОСОБА_9 у частині невживання обвинуваченим при ньому до ДТП алкогольних напоїв такими, що спрямовані на допомогу ОСОБА_5 уникнути кримінальної відповідальності за обставини, що обтяжує покарання, з огляду на те, що свідок перебуває у дружніх відносинах з ОСОБА_5 та такі показання не узгоджуються з наведеними вище доказами.
Визнаючи допустимим висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №3883 від 18 листопада 2019 року, суди першої та апеляційної інстанції обґрунтовано вважали, що ОСОБА_5 на виконання вимог п.8 Розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ та Міністерства охорони здоров`я №1452/735 від 09 листопада 2015 року, поліцейським – старшим оперуповноваженим ВКП СВП ОСОБА_10 , був доставлений для проведення огляду на стан сп`яніння до закладу охорони здоров`я після його затримання в порядку статті 208 КПК 18 листопада 2019 року о 02:00, тоді як відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК було внесено 17 листопада 2019 року о 22 годині 52 хвилини 40 секунд.
Не підлягають врахуванню твердження засудженого щодо можливості застосування статті 69 КК, оскільки він просить пом`якшити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, тоді як нижча межа санкції частини 2 статті 286 КК передбачає покарання у такому ж розмірі та виді.
Оскільки призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону не встановлено, то касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення, а вирок суду першої та ухвалу апеляційної  інстанції — без зміни.
 На підставі наведеного, керуючись статтями 433, 434, 436 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ухвалив:
Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 05 жовтня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 20 травня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 залишити без зміни, а його касаційну скаргу – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                              ОСОБА_3