РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2022 року
м. Рівне

Справа № 563/92/21
Провадження № 22-ц/4815/104/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Корецького районного суду Рівненської області від 01 липня 2021 року у складі судді Кулика Є. В., ухвалене в м. Корець Рівненської області повним текстом, 

в с т а н о в и в :

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог вказувало, що між ним та ОСОБА_1 04.05.2007 року укладено кредитний договір RPCWGK00001753, згідно якого Банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 24000,00 доларів США на термін до 02.05.2022 року, а відповідач, в свою чергу, зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. 08 травня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором з ОСОБА_1 .. Вказувало, що Банк свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, видавши відповідачу кредит у розмірі 24000,00 доларів США. Разом з тим, у порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач свої зобов`язання не виконала та у встановлені договором порядку та строки не здійснювала погашення заборгованості за кредитом. У зв`язку з цим 19.07.2012 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Корецького районного суду з Рівненської області позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки. 18.11.2013 року Корецьким районним судом Рівненської області було винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначало, що винесення рішення Корецьким районним судом Рівненської області від 18.11.2013 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. На даний час рішення Корецького районного суду Рівненської області року від 18.11.2013 року не виконано боржником, а тому згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст.ст. 610, 554 ЦК України боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Просив суд стягнути з відповідачів солідарно на користь АТ КБ «ПриватБанк» 3 % річних від суми простроченої заборгованості за кредитом за період з 20.07.2012 року по 29.09.2020 року у розмірі 5 639,01 доларів США та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 01 липня 2021 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за період з 21.01.2018 року по 21.01.2021 року в розмірі 2 090,55 доларів США, що за курсом НБУ станом на 21.01.2021 року становить 58 953 грн. 51 коп. за кредитним договором RPCWGK00001753 від 04.05.2007 року. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі по 956,19 грн. з кожного.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом обов`язком позичальника повернути кредит у строк та на умовах, передбачених договором, та обґрунтовано тими обставинами справи, які вказують, що такий обов`язок відповідачем як позичальником дотриманий не був. Судом враховано, що рішення суду, яким стягнуто з відповідачів кредитні кошти, ними не виконане в повному обсязі, що, відповідно до положень ст. 599 ЦК України, вказує, що зобов`язання відповідачів перед Банком не припинені, вони тривають, як триває і порушення строків виконання зобов`язання, що, в свою чергу, слугує підставою для нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України. 
Часткове задоволення позовних вимог обґрунтоване тим, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у позикодавця з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що він дійсно був поручителем зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, однак суду було надано договір поруки іншого змісту, ніж той, що був укладений із ним, на що він наголошував і вказував на необхідність витребування оригіналу договору поруки для огляду, проте судом цього зроблено не було. Наголошує, що рішенням Корецького районного суду від 18.11.2013 року було задоволено позовні вимоги Банку та звернуто стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з чим зобов`язання поручителя були припинені. Доводить, що грошове зобов`язання виникло до ухвалення судового рішення по суті спору та не припинилося внаслідок набрання ним законної сили, 3% річних та інфляційні втрати належить здійснювати на суму основного боргу, стягнуту цим судовим рішенням до її повної сплати боржником, без урахування сум пені, відсотків, штрафів, інфляційних втрат та судового збору, оскільки протилежне призводить до надмірного нарахування суми боргу відповідно до ст.. 625 ЦК України. Заперечує, що ним подавалася заява про розгляд справи без його участі та вказує, що про час та місце слухання справи він взагалі не був повідомлений належним чином. Звертає увагу суду, що позивачем при зверненні до суду з позовом не було сплачено судовий збір, він був сплачений в іншій справі, і про це навіть зазначено в оскаржуваному судовому рішенні, а така обставина унеможливлює здійснення судом провадження у справі. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та та залишити позовну заяву без розгляду.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник АТ КБ «ПриватБанк» – адвокат Кузін Євгеній Володимирович вважає апеляційну каргу безпідставною, просить відмовити в її задоволенні.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 04 травня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №RОCWGK00001753, за умовами якого Банк зобов`язався надати відповідачці кредит у розмірі 24 000,00 доларів США на термін до 02.05.2022 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими цим договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 того ж дня було укладеного договір іпотеки № RОCWGK00001753, згідно якого відповідачка передала в іпотеку нерухоме майно – будинок загальною площею 116,70 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належний відповідачці на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Окрім цього, у забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором 08 травня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 та укладено договір поруки.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі: видав відповідачу кредит у розмірі 24 000,00 доларів США.

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, і – як наслідок – виникнення заборгованості.

19.07.2012 року АТ КБ «ПриватБанк», скориставшись своїм передбаченим п. 2.3.7 договору кредиту правом стягнути кредит до настання дати, передбаченої п. 7.1. даного договору, у т.ч. шляхом звернення стягнення на заставне майно, звернувся до Корецького районного суду з Рівненської області із позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 18 листопада 2013 року у справі №1709/1076/2012 за позовом АТ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 особисто та в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа Служба у справах дітей Корецької РДА про стягнення заборгованості по кредиту, шляхом звернення стягнення на заставне майно позовні вимоги Банку задоволено в повному обсязі.
В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором RPCWGK00001753 від 04 травня 2007 року в розмірі 53520,19 доларів США звернено стягнення на предмет іпотеки:
будинок загальною площею 116, 70 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку загальною площею 0,10 га на якій розташований будинок, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки АТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням АТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. 

За змістом положень статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом, на час звернення із цим позовом рішення Корецького районного суду Рівненської області від 18. 11.2013 року не виконане боржником у повному обсязі.

Виходячи з того, що зазначене судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок повернення боргу не виконане, то договірні правовідносини сторін – АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 – також не припинені.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. 
Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Виходячи з того, що рішення Корецького районного суду Рівненської області від 18. 11.2013 року не виконане боржником, кредитні правовідносини між Банком та позичальником не припинені, тобто існує зобов`язання відповідачки ОСОБА_1 сплатити заборгованість за договором позики, позикодавець має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, ОСОБА_2 вказував, що його зобов`язання за договором поруки припинені у зв`язку з ухваленням рішення Корецького районного суду Рівненської області від 18. 11.2013 року.

Таке твердження суперечить як обставинам справи, так і вищенаведеним нормам закону, адже договір поруки укладався між Банком та ОСОБА_2 з метою забезпечення виконання саме зобов`язань за договором кредиту № RPCWGK00001753 від 04.05.2007 року, який не припинений і зобов`язання за яким тривають, а відтак відсутні підстави для припинення правовідносин за договором поруки.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у позикодавця з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Застосування вищенаведених правових норм відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц (№14-254цс19), а тому суд, у відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує його при вирішенні даного спору.

У зв`язку з наведеним, стягнення з відповідача 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання підлягає до стягнення в межах трьох років з дати звернення до суду, тобто з 21.01.2018 року по 21.01.2021 року і становить 2 090,55 доларів США, що в гривневому еквіваленті дорівнює 58 953,51 грн. за курсом НБУ на момент звернення до суду.

Покликання апелянта на те, що місцевим судом помилково нараховано суму штрафних санкцій за прострочення виконання кредитного зобов`язання на всю суму боргу, включаючи відсотки, пеню і штрафи, спростовуються розрахунком заборгованості. Так, у рішенні Корецького районного суду Рівненської області від 18. 11.2013 року зазначено, що заборгованість відповідачів перед Банком по тілу кредиту на момент звернення до суду з позовом становила 2 712,64 доларів США. Розрахунок трьох відсотків річних зроблений на тіло кредиту і саме цей розрахунок взятий місцевим судом до уваги при ухваленні оскаржуваного рішення.

У прохальній частині свої апеляційної скарги ОСОБА_2 просить суд про скасування рішення суду першої інстанції та залишення позову без розгляду. Такі вимоги апеляційної скарги не підлягають до задоволення в силу вимог ч. 1 ст. 377 ЦПК України, яка передбачає, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. 

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених устаттях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

Наведених підстав для залишення позову без розгляду не встановлено, а судовий збір за подання позовної заяви Банком було сплачено відповідно до платіжного доручення № ZZ426B0TSR від 06 лютого 2020 року, про що також зазначено і в тексті оскаржуваного рішення та зазначено про те, що було зараховане до справи №563/341/20, позов у якій було залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України, і, відповідно, в цьому випадку судовий збір підлягає поверненню, а тому ця сума може бути зарахована в якості судового збору у даній справі. 

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів як солідарних боржників у цих кредитних правовідносинах трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором в межах трирічного строку до моменту звернення до суду з цим позовом.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції  були правильно, всебічно і повно встановлені  обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Корецького районного суду Рівненської області від 01 липня 2021 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Корецького районного суду Рівненської області від 01 липня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2022 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н. М.

Судді:                                                                Хилевич С. В. 

                                       Шимків С. С.