справа № 755/6826/21
провадження № 22-ц/824/1111/2022
головуючий у суді І інстанції Арапіна Н.Є.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
         18 лютого 2022 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 за участю третьої особи ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:
 
У квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до          ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 за участю третьої особи ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що вона та третя особа є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в якій зареєстровані відповідачі по справі. 
Відповідачі у спірній квартирі не проживають, не беруть участі у витратах, пов`язаних з утриманням квартири та з оплатою комунальних послуг. В спірній квартирі відсутнє майно, що належить відповідачам. У зв`язку з наведеним позивач просила визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 за участю третьої особи ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено повністю.
Не погоджуючись із указаним рішенням суду  ОСОБА_1  19 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що на підтвердження відсутності відповідачів за місцем реєстрації позивачем було надано акт Житлово-експлуатаційної дільниці №409 від 8 лютого 2021 року, який підтверджує факт відсутності відповідачів за місцем реєстрації протягом строку більше десяти років. Настільки тривалий строк відсутності відповідачів не може підпадати під будь-які поважні причини їхньої відсутності.
Зазначає, що судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідачів про розгляд справи, проте останні не скористались процесуальним правом подання відзиву на позовну заяву чи доказів на підтвердження своїх заперечень щодо заявлених позивачем вимог, чи документів які б підтверджували неможливість їх подання.
Звертає увагу суду на те, що покладання відповідальності за доведення обставин справи лише на одну сторону без об`єктивного аналізу поданих цією стороною доказів є порушення принципу рівності сторін у цивільному процесі та права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Посилається, на висновки Верховного Суду у постанові від 6 листопада 2019 року у справі № 641/5955/17 та від 14 листопада 2018 року у справі № 643/11611/16-ц.
Наголошує на тому, що судом першої інстанції не було враховано те, що всі процесуальні документи, які надсилалися відповідачам були повернуті у суд із зазначенням причини «адресат відсутній за вказаною адресою», що свідчить про не проживання відповідачів за адресою реєстрації.
Вважає, що розглядаючи справу у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін не дало можливості позивачу навести додаткові аргументи, доводи, подати інші докази, залучити до розгляду справи свідків, що призвело до неповного з`ясування всіх обставин справи.
Відзив до Київського апеляційного суду не надходив.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 просили апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Третя особа ОСОБА_4 також просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, були неодноразово повідомлені про розгляд справи. 
Відповідно до ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.
Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Так, відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 були неодноразово повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судових повісток на зареєстровану адресу місця проживання (відповідно до листа Начальника відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, а.с. 104-105) та шляхом розміщення оголошення про виклик до суду  на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 101-102).
Оскільки судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідачів про розгляд даної справи, колегія суддів ухвалила розглядати справу у відсутність відповідачів      ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3  відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вище вимогам закону не відповідає.
Судом встановлено, що позивач та третя особа є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в якій зареєстровані відповідачі по справі (а.с. 13-14, 15-16, 17-18, 19-20, 21, 23).
Між сторонами виник житловий спір, предметом доказування якого є відсутність членів сім`ї без поважних причин понад один рік за місцем реєстрації місця проживання.
Позивач в обґрунтування позовних вимог посилалася на не проживання відповідачів за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік.
На підтвердження позовних вимог позивач надала акт Житлово-експлуатаційної дільниці № 409 від 08 лютого 2021 року, відповідно до якого відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 зареєстровані, але з листопада 2009 року не проживають в квартирі АДРЕСА_2 (а.с. 22).
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів відсутності відповідачів за місцем реєстрації без поважних причин, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Апеляційний суд не може погодитися із вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.  Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 на підтвердження своїх позовних вимог, а саме у підтвердження не проживання відповідачів надала акт Житлово-експлуатаційної дільниці № 409 від 8 лютого 2021 року, складений майстром технічної дільниці ОСОБА_6 в присутності сусідів - свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , відповідно до якого відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 зареєстровані, але з листопада 2009 року не проживають в квартирі АДРЕСА_2 (а.с. 22).
Також судом апеляційної інстанції було повторно направлено запити до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (а.с. 99, 104), які підтвердили, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 зареєстровані саме за адресою АДРЕСА_2 .
Будь-якої інформації, що відповідачі зареєстровані за іншою адресою, на яку можна було б відправити поштову кореспонденцію немає.
Сам факт повернення поштової кореспонденції, направлений судом першої та апеляційної інстанції з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», також суд розцінює, як доказ не проживання за вказаною адресою.
Крім того, позивач також стверджує, що відсутні особисті речі відповідачів за адресою місця реєстрації, жодних обставин, які спростовують ці обставини матеріали справи не містять.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Колегія суддів звертає увагу, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог та критикуючи докази, на які послалась позивачка, суд першої інстанції не навів доказів на спростування встановлених на їх основі фактів, обмежившись вказівкою, що ці докази не є переконливими.
За таких обставин, тягар доведення по справі було покладено лише на позивачку, яка надала суду докази, які на її думку є такими, що підтверджують її позов та є достатніми, за відсутності доказів на спростування поданих протилежною стороною.
Покладання відповідальності за доведення обставин справи лише на одну сторону без об`єктивного аналізу поданих цією стороною доказів є порушення принципу рівності сторін у цивільному процесі та права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 6 листопада 2019 року у справі № 641/5955/17.
Таким чином, наявні підстави для визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 .
Враховуючи вищезазначене, рішення суду першої інстанції у силу вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права з прийняттям постанови по суті позовних вимог.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 2 270 грн, а саме по 756 грн 67 коп. з кожного.
 
Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 за участю третьої особи ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий) та ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий) на користь ОСОБА_1   (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн, а саме по 756 (сімсот п`ятдесят шість) грн 67 коп. з кожного.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий	Т.О. Писана	
Судді	К.П. Приходько	
	С.О. Журба