ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2021 року	Львів	Справа № 380/1290/21 пров. № А/857/10040/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                              Обрізко І.М., 
суддів                                                                                Онишкевич Т.В., Шинкар Т.І. 

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційні скарги   ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 )  та ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року, прийняте суддею Кравцівим О.Р. у місті Львові, у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 )  про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,-

                                                        встановив:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не вчинення дій із своєчасного розрахунку у зв`язку із звільненням позивача; зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні із 02.11.2017 року до дня фактичного розрахунку 22.12.2020 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму виплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати із 01.07.2015 року по день фактичної виплати індексації; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу, передбачену ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» із відрахуванням раніше виплаченої допомоги із включенням у розрахунок місячного грошового забезпечення, як розрахункової величини індексацію грошового забезпечення нараховану та виплачену із повного місячного грошового забезпечення за листопад 2017 року.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність щодо не вчинення дій із своєчасного розрахунку у зв`язку із звільненням позивача; зобов`язано нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні із 02.11.2017 року до дня фактичного розрахунку 22.12.2020 року у сумі 61598,52 грн. зобов`язано нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму виплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати із 01.07.2015 року по день фактичної виплати індексації; зобов`язано здійснити перерахунок одноразової грошової допомоги при звільненні шляхом включення до складу грошового забезпечення для її обчислення суми індексації грошового забезпечення та виплати перераховану суму, з урахуванням раніше проведених виплат. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що станом на день виключення позивача зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення, відповідач не провів з ним розрахунку у повному обсязі, що підтверджується відповідними рішеннями Львівського окружного адміністративного суду.
Відповідач виплатив заборгованість одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, компенсації за невикористану щорічну основну та щорічну додаткову відпустку на загальну суму 61598,52 грн. 23.12.2020 року, що підтверджується банківською випискою по картковому рахунку позивача.
Суд звернув увагу на те, що в даному випадку підлягають застосуванню норми КЗпП України, згідно з якими на роботодавця покладається обов`язок відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.  
З врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не може перевищувати недоплаченої позивачу суми одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, компенсації за невикористану щорічну основну та щорічну додаткову відпустку 61598,52 грн. та слід виплатити позивачу з урахуванням істотності її частки, тривалості не виплати, необхідністю для позивача неодноразово звернутися до суду у розмірі 61598,52 грн.
Щодо виплати компенсації втрати частини доходів, суд врахував наявність факту невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення, встановлену рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18.06.2020 року у справі №1.380.2019.004606, яке набрало законної сили та прийшов до висновку, що позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за весь час затримки – з 01.07.2017 року по день фактичної виплати індексації.
Стосовно зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу із відрахуванням раніше виплаченої допомоги із включенням у розрахунок місячного грошового забезпечення, як розрахункової величини індексацію грошового забезпечення нараховану та виплачену із повного місячного грошового забезпечення за листопад 2017 року, суд зазначив, що відповідач протиправно не здійснив перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням виплаченої індексації грошового забезпечення. Ефективним способом відновлення порушених протиправними діями відповідача прав позивача є зобов`язання відповідача здійснити перерахунок одноразової грошової допомоги при звільненні шляхом включення до складу грошового забезпечення для її обчислення суми індексації грошового забезпечення та виплати перераховану суму, з урахуванням раніше проведених виплат.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги. Вважають, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права.
В обґрунтування апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) зазначає, що суд не звернув увагу на те, що на день виключення зі списку особового складу та всіх видів забезпечення, 01.11.2017 року, спору між позивачем та відповідачем не було. А питання щодо виплати сум, належних при звільненні  виникло лише після звільнення позивача та із значним проміжком часу. 
Також звертає увагу на те, що позивач порушує питання виплат, які належали позивачу під час проходження служби та здійснювались на підставі наказів та інших розпорядчих документів, які не оскаржені. Проте, із позовом звернувся лише в кінці січня 2021 року, тобто зі значним пропуском встановленого процесуальним законом місячного строку, тому є підстави для залишення позовної заяви без розгляду.
Щодо нарахування та виплати середнього грошового забезпечення покликається на те, що до військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, норми КЗпП України не поширюється.
Також звернув увагу на те, що Порядок проведення індексації грошових доходів населення , затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 передбачає окрему відповідальність за несвоєчасне проведення індексації грошових коштів, що в свою чергу виключає застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.
Щодо нарахування та виплати компенсації за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення, апелянт зазначив, що проведення індексації грошових доходів, зокрема,  грошового забезпечення військовослужбовців, здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів , тобто у межах коштів, передбачених на ці цілі.
Також звернута увага на те, що відповідач є установою, яка фінансується з державного бюджету і як розпорядник бюджетних коштів може брати бюджетні зобов`язання та провадити видатки лише в межах бюджетних асигнувань, а бюджетні асигнування на виплату індексації у спірний період не передбачалися.
Щодо одноразової грошової допомоги при звільненні апелянт зазначив, що індексація не є складовою щомісячного грошового забезпечення військовослужбовців. Вона не відноситься ні до доплат, ні до надбавок, премій чи інших видів грошового забезпечення. Індексація, а так само її розмір, окремо вираховується на нараховане до виплати місячне грошове забезпечення, а тому вона не є складовою місячного грошового забезпечення. Таким чином, можна дійти висновку про те, що розрахункова величина для нарахування одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби є місячне грошове забезпечення. Відтак, вимога щодо нарахування та виплати грошової допомоги із відрахуванням раніше виплаченої допомоги із включенням у розрахунок місячного грошового забезпечення, як розрахункової величини індексацію грошового забезпечення нараховану та виплачену із повного місячного грошового забезпечення за листопад 2017 року не підлягає задоволенню. 
Просить скасувати рішення суду та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову.
ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі звертає увагу на те, що суд вийшов за межі позовних вимог, обравши інший, ніж заявлено позивачем  спосіб захисту порушеного права. Суд першої інстанції попри ненадання відповідачем на ухвалу суду від 04.02.2021 року відомостей про грошове забезпечення  позивача, зменшуючи суму середнього грошового забезпечення при відсутності при цьому даних про грошове забезпечення позивача ухвалив оскаржуване рішення всупереч принципам та завданням адміністративного судочинства.
Звертає увагу на те, що Верховний Суд наголошує про необхідність встановлення розміру всіх належних звільненому працівнику сум та розміру сум, які були несвоєчасно виплачені позивачу, що є необхідним для пропорційного розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
          Просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позову про зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні із 02.11.2017 року до дня фактичного розрахунку 22.12.2020 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 та ухвалити в цій частині постанову про задоволення позовних вимог повністю.
ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу відповідача зазначає, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 23.12.2020 року, а з позовної заявою позивач звернувся 22.01.2021 року засобами поштового зв`язку, тобто у строк, передбачений ч.5 ст.122 КАС України. Покликається на постанову Верховного Суду від 11.02.2021 року у справі №240/532/20, де суд наголосив, що початком перебігу строку звернення до суду є день проведення остаточного розрахунку.
ОСОБА_1 також подав до суду заяву, в якій просив змінити п.2 прохальної частини апеляційної скарги, зазначивши час затримки розрахунку: з 02.11.2017 року до дня фактичного розрахунку 22.12.2020 року (1146 календарних днів) та суму, яка підлягає нарахуванню та виплаті – 232231, 69 грн.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд не в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Судом встановлено, що у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення юридичної особи ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) шляхом реорганізації.
Згідно з наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №21 від 24.03.2021 «Про завершення заходів з припинення діяльності Військової частини НОМЕР_2 » визначено Військову частину НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , правонаступником всіх активів та зобов`язань Військової частини НОМЕР_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 .
Таким чином, ІНФОРМАЦІЯ_2 є правонаступником ІНФОРМАЦІЯ_1 , через що наявні підстави для заміни вказаного відповідача у порядку ст.52 КАС України його правонаступником
Судом також встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно з Витягом з наказу начальника 93 прикордонного загону (І категорії) західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України №210-ос 26.10.2017 року «По особовому складу» відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України звільнено у запас старшого прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 1 категорії – начальника групи інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби «Шегині» І категорії (тип «Б») за ст. 26 ч. 8 п. 1 підп. «б» (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до витягу з наказу начальника 93 прикордонного загону (І категорії) західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України №215-ос від 01.11.2017 року «По особовому складу» позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 01.11.2017 року.
За наказом Мостиського прикордонного загону західного регіонального управління Прикордонної служби України №388-аг від 16.03.018 року позивачу виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно.
Вказані кошти у сумі 30259,97 грн. виплачені позивачу 20.03.2018 року.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18.06.2020 року у справі №1.380.2019.004606 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 року по 01.11.2017 року; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 (військову частину НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1  індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 року по 01.11.2017 року. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Вказане судове рішення набрало законної сили 07.08.2020 року.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2020 року у справі №1.380.2019.006742 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправними дій, бездіяльності та рішення, зобов`язання вчинити дії, адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням 25 повних календарних років; визнано протиправним наказ начальника 93 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 01.11.2017 року №215-ос в частині виплати ОСОБА_1 грошової допомоги за 23 повних календарних роки; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 2 повних календарних роки; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889, та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум; визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення в 2016 та 2017 роках, передбаченої п. 1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення за 2016 та 2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну основну відпустку з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889; визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо відмови у нарахувані та виплаті ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 року №702 за 2013 - 2017 роки; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 року №702 за 2013 - 2017 роки; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вказане судове рішення набрало законної сили 02.12.2020 року.
Повний розрахунок з позивачем згідно з випискою з банківського рахунку позивача проведено 23.12.2020 року.
Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
За приписами статті 1 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з частиною другою статті 12 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Абзацом першим частини першої статті 9 Закону №2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Суд звертає увагу на те, що питання відповідальності військової частини в разі несвоєчасного проведення розрахунку з військовослужбовцем при звільненні не врегульоване спеціальним законодавством у сфері соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002   (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Відтак, покликання апелянта на неможливість застосування ст.117 КЗпП України до спірних правовідносин не заслуговує на увагу суду.
Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно з статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Вказаний у частині 1 статті 117 КЗпП України законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.
Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19) та у постанові від 26 лютого 2020 у справі №821/1083/17.
Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019  у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
При цьому, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Верховний Суд у постанові від 04 вересня 2020 року у справі №260/348/19 щодо визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду наведені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, вказує на те, що сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку, а тому з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, застосувавши принцип співмірності.
Враховуючи наведене вище, апеляційний суд зазначає, що позивач не має доводити розмір майнових  втрат. Оцінка таких втрат не має на меті встановлення точного їх розміру. Саме суд наділений правом зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, застосувавши принцип співмірності та врахувавши недоплачену суму.
Враховуючи те, що судом першої інстанції не аргументовано визначення суми, яка підлягає виплаті позивачу за час затримки розрахунку, колегія суддів приходить до висновку про необхідність обчислення такої суми з відповідним її обґрунтуванням. 
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 4 Порядку № 100, встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються:
- виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);
- одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);
- компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових);
- премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності);
грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо;
пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати;
літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором;
вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування;
дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку;
виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо;
вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування;
заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством);
суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства;
компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.
При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Відповідно до п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Разом з тим, при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Згідно архівної відомості ОСОБА_1 доданої до його заяви, позивачу за два останні повні місяці нараховано та виплачено грошового забезпечення за вересень 2017 року (10414,13 грн.) та за жовтень 2017 року (10322,17 грн.) з урахуванням п.4 Порядку. 
За наявності підстав для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні такий у спірному випадку з огляду на особливості проходження військової служби розраховується шляхом множення середньоденної заробітної плати на число календарних днів у розрахунковому періоді.
Показник середньоденного грошового забезпечення позивача становить 1324,33 грн. (20736,3 : 61 день)= 340 грн.
За період з 02.11.2017 року по 22.12.2020  року включно було 1146 календарних днів, а тому, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 389640 грн. (340 х 1146).
У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 252 567,56 грн., з яких: грошове забезпечення 83417,65 грн., виплата індексації грошового забезпечення в розмірі 69291,42 грн.,  виплата заборгованості одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення + компенсація за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки в розмірі 69598,52 грн.,  компенсація за речове майно в сумі 30259,97 грн.
Із матеріалів справи встановлено, що кошти у сумі 30259,97 грн. були виплачені позивачу 20.03.2018 року, кошти у сумі 69291,42 грн. виплачені у серпні 2020 року. Відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, передбачений ч.5 ст.122 КАС України, а тому вказані позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку слід залишити без розгляду.
Щодо вимог про нарахування та виплату позивачу середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні до дня фактичного розрахунку 22.12.2020 року у розмірі 69598,52 грн., апеляційний суд зазначає, що позивач в межах одномісячного строку звернення до суду , який обраховується з дня проведення  фактичного розрахунку (22.12.2020 року) звернувся із даним позовом (22.01.2021 року).
23.12.2020 року із позивачем проведено фактичний розрахунок у розмірі 69598,52 грн. (виплата заборгованості одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення + компенсація за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки в розмірі 69598,52 грн.), що становить 0,28 % від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат.
Враховуючи, що розмір простроченої заборгованості за період затримки на 1146 календарних днів складає 0,28 % від загального обсягу належного розрахунку при звільненні, то підлягає стягненню середній заробіток за час такої затримки в сумі пропорційній відсотковому значенню розміру простроченої заборгованості, в розмірі 107370 грн.75 коп.
Таким чином, виходячи з принципу пропорційності, суд апеляційної інстанції вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 107370 грн.75 коп. середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 02.11.2017 року по 22.12.2020  року включно.  
Зазначене відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19.
Щодо виплати компенсації втрати частини доходів, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення такої вимоги та зазначає наступне.
Індексація є складовою заробітної плати, а у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства.
Використане у статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ від 19.10.2000 року (далі - Закон №2050-ІІІ) формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1- 3 вказаного Закону №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Суд, враховуючи наявність факту невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення, встановлену рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18.06.2020  року у справі №1.380.2019.004606, яке набрало законної сили, вважає, що позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.
У випадку бездіяльності власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину індексації заробітної плати, така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.
Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 13 січня 2020 року у справі №803/203/17, від 15.10.2020 у справі №240/11882/19.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - з 01.07.2017 року по день фактичної виплати індексації.
Стосовно зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу, передбачену ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» із відрахуванням раніше виплаченої допомоги із включенням у розрахунок місячного грошового забезпечення, як розрахункової величини індексацію грошового забезпечення нараховану та виплачену із повного місячного грошового забезпечення за листопад 2017 року, то вірним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення даної вимоги, з огляду на таке.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007 року №1294 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 3 липня 1991 року №1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон №1282-XII).
Статтею 1 Закону №1282-XII встановлено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року (далі - Порядок №1078).
Відповідно до п. 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Пунктом 5 Порядку №1078 передбачено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.
Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.
До чергового підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 11 цього Порядку.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Відповідно до законодавчого визначення індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Враховуючи, що індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, механізм індексації має універсальний характер. У свою чергу, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.
При вирішенні питання щодо індексації слід субсидіарно застосовувати положення спеціальних законів щодо механізму проведення індексації, її мети та правової природи (суті), зокрема, Закону №2017-ІІІ, Закону №1282-ХІІ, та Порядку №1078.
Субсидіарне застосування зазначених норм права дає підстави для правового висновку, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців для розрахунку пенсії за вислугу років, що забезпечує дотримання пенсійних прав осіб, звільнених з військової служби, як складової конституційного права на соціальний захист. В іншому випадку, не врахування індексації при обрахунку пенсії за вислугу років призвело б до застосування для визначення розміру пенсії знеціненого грошового забезпечення.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року у справі №638/9697/17.
Також необхідно наголосити, що такий висновок не суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої в постанові від 6 лютого 2019 року у справі №522/2738/17, оскільки питання індексації не було предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду у справі №522/2738/17.
Таким чином, суми індексації повинні включатись до розміру одноразової грошової допомоги при звільненні позивача.
Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №240/10130/19.
При звільненні ОСОБА_2 з військової служби та розрахунку суми одноразової грошової допомоги цього не було зроблено з тієї причини, що відповідач протиправно не нараховував та не виплачував йому з 01.07.2015 року по 01.11.2017 року індексації грошового забезпечення; ці обставини встановлено в рішенні суду №1.380.2019.004606 у справі між тими ж сторонами та відповідно до статті 78 КАС України не підлягають доказуванню. В 2020 році на виконання рішення суду це порушення прав позивача було усунуто шляхом нарахування та виплати йому індексації грошового забезпечення за вказаний період.
Таким чином,  відповідач протиправно не здійснив перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням виплаченої індексації грошового забезпечення. 
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги являються частково суттєвими і дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового про часткове задоволення позовних вимог.
Апеляційний суд не здійснює розподілу судових витрат в силу вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328  Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                         постановив:

Апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року у справі № 380/1290/21 скасувати і прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 )  щодо не вчинення дій із своєчасного розрахунку у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 та  зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні із 02.11.2017 року до дня фактичного розрахунку 22.12.2020 року в частині нарахування та виплатити ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки виплати належних йому сум грошової компенсації за  неотримане речове майно в сумі у сумі 30259,97 грн. та індексації грошового забезпечення у сумі 69291,42 грн. залишити без розгляду.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не вчинення дій із своєчасного розрахунку у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 .
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) (ЄДРПОУ 14321653) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні із 02.11.2017 року до дня фактичного розрахунку 22.12.2020 року включно у сумі 107370 (сто сім тисяч триста сімдесят) грн. 75 коп.
В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року у справі № 380/1290/21 залишити без змін та в цій частині в задоволенні апеляційних скарг відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 30.12.2021 року.