УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/7081/21
Провадження № 22-ц/4820/1844/21
Категорія: 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 грудня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Корніюк А.П. (суддя – доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.
секретар судового засідання Філіпчук О.В.
за участю представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника Хмельницької обласної прокуратури Ленчика В.М., представника Державної казначейської служби Сіргуна О.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/7081/21 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України та Хмельницької обласної прокуратури на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2021 року (суддя Мазурок О.В., повне судове рішення складено 12 жовтня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Хмельницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання та інфляційних втрат.
       Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційних скарг і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 вказувала, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 27 листопада 2018 року, що набрало законної сили 18 березня 2019 року і залишене без змін постановою Верховного Суду від 26 лютого 2021 року стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на її користь вартість неповернутих простих іменних акцій ВАТ «Хмельницький комбінат хлібопродуктів» в кількості 1 342 086 штук у розмірі 1 175 530,33 грн. Державна казначейська служба України виконала це рішення 24.10.2019, перерахувавши на картковий рахунок позивачки 1 175 530,33 грн. Оскільки позивачка з 01.05.2004 не могла отримати 1175530,33 грн., оскільки не могла скористатися своїм правом на реалізацію цінних паперів через обмеження на їх відчуження згідно постанови прокуратури Хмельницької області від 28.11.2002 та враховуючи факт виконання зазначеного рішення 24.10.2019, тому ОСОБА_1 зазначає, що має право вимагати від відповідачів сплати коштів з моменту виникнення грошового зобов`язання, тобто з 01.05.2004 по 23.10.2019. Позивачка посилається на те, що грошові кошти з врахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми грошового зобов`язання та інфляційні втрати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення на користь неї не стягнуті, тоді як розмір матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та компенсація в розмірі трьох відсотків річних становить 6 883 303,25 грн.
Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на свою користь 6 883 303,25 грн. 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у сумі 19984 грн 01 коп та три проценти річних у сумі 95459 грн 48 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2021 року виправлено арифметичну помилку в рішенні Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2021 року, ухваленому у справі за позовом ОСОБА_1 до Хмельницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення 3-х відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання та інфляційних втрат та вважати, що слід «стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у сумі 19984 грн 01 коп та три проценти річних у сумі 21256 грн 16 коп.».
Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2021 року доповнено рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2021 року наступним: судовий збір компенсувати за рахунок держави.
       Не погоджуючись із рішенням суду, Державна казначейська служба України,  ОСОБА_1  та Хмельницька обласна прокуратура подали апеляційні скарги, в яких посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Так, Державна казначейська служба України в апеляційній скарзі зазначає, що у порядку черговості та в межах суми, передбаченої законом про Державний бюджет України на відповідний рік, Казначейство за рахунок коштів державного бюджету виконало виконавчий лист, виданий 05.04.2019 Хмельницьким міськрайонним судом по справі №686/21941/15 щодо стягнення на користь ОСОБА_1 1175530,33 грн у повному обсязі. Апелянт зазначає, що законодавством не передбачено виконання судових рішень про відшкодування шкоди з Державного бюджету України фізичним та юридичним особам у певний строк і, як наслідок, не встановлено порядку нарахування та виплати трьох відсотків річних та інфляційних втрат чи нарахування іншої компенсації за порушення строку перерахування коштів за відповідними рішеннями. Також, апелянт вказує, що відносини, які склалися між позивачкою та Казначейством є відносинами, що склалися в процесі виконання рішення суду про стягнення коштів з Державного бюджету України, що регулюються Бюджетним кодексом України та Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845, а не цивільно-правовими відносинами. І ніяких зобов`язань цивільно-правового характеру у Казначейства перед позивачкою не існувало та не виникало та жодним нормативно-правовим актом не передбачено покладення відповідальності на Казначейство за дії інших юридичних осіб і Держави України вцілому. 
Тому, Державна казначейська служба України просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
ОСОБА_1 , не погоджуючись із судовим рішенням в частині відмови у позовних вимогах посилається на те, що Верховним Судом встановлено правомірність стягнення з відповідачів вартості неповернутих їй 1342086 штук простих іменних акцій ВАТ «Хмельницький комбінат хлібопродуктів», що складає 10,995% від загальної кількості акцій, що станом на 01.05.2004 становить 1 175 530,33 грн, а тому ОСОБА_1 вважає днем виникнення зобов`язань 01.05.2004. Також, апелянтка посилається на те, що постановою Верховного Суду у справі №686/21941/15 від 26.02.2021 встановлено, що накладення відповідачем арешту на цінні папери ОСОБА_1 порушило право позивачки на розпорядження належним їй майном, чим завдало їй майнової шкоди у розмірі 1175530,33 грн. Таким чином, як вказує апелянтка, її право вимагати від відповідачів сплати коштів та їх обов`язок з такої сплати виникло з моменту виникнення грошового зобов`язання, а саме з 01.05.2004, а відповідно відповідачі прострочили виконання грошового зобов`язання та зобов`язані сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми боргу за період з 01.05.2004 по 23.10.2019. 
А тому, ОСОБА_1 просить апеляційний суд змінити оскаржуване рішення, враховуючи ухвалу про виправлення арифметичної помилки та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
В апеляційній скарзі Хмельницької обласної прокуратури прокурор посилається на те, що суд першої інстанції помилково застосував ст.ст. 509, 625 ЦК України, які не регулюють спірні правовідносини і не врахував вимоги Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (Закон №4901-VI) та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, які підлягають застосуванню до даного спору. Крім того, як зазначає прокурор, суд не дослідив дату надходження на виконання до казначейської служби рішення Хмельницького міськрайонного суду від 27.11.2018 у справі №686/21941/15 та не з`ясував дату звернення позивачки до казначейської служби щодо виплати присуджених їй коштів. 
Прокурор вважає, що спірним питанням у цій справі є наявність правових підстав для стягнення з Державної казначейської служби України компенсаційних витрат у зв`язку із затримкою виконання рішення про стягнення на користь позивачки суми на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (Закон №266/94-ВР). Судом першої інстанції помилково не враховано, що нарахування і виплату компенсації за несвоєчасне виконання судового рішення (понад три місяці) про стягнення коштів, боржником за яким є, зокрема державний орган передбачає Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», тоді як Закон №266/94-ВР такого обов`язку Державній казначейській службі України не встановлює. Таким чином, задовольняючи частково позов, суд прийшов до хибного висновку, адже сфера правового регулювання Закону №4901-VI не стосується правовідносин щодо відшкодування державою шкоди у випадках, визначених статтею 1 Закону №266/94-ВР.
Таким чином, Хмельницька обласна прокуратура просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити в задоволені позову ОСОБА_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу Хмельницької обласної прокуратури Повадюк Г.П. не погоджується із доводами прокуратури та вказує, що ЦК України регулює відповідальність за заподіяння шкоди у спеціальних деліктних правовідносинах в частині незаконних дій органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Також, безпідставним є припущення відповідача щодо помилкового застосування судом першої інстанції ст.ст. 509, 625 ЦК України і Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Відповідно до встановлених Верховним Судом висновків у цивільній справі №686/21941/15, що має преюдиційне значення для справи про відшкодування завданих збитків про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання, що виникло станом на 01.05.2004, відповідачем у справі є держава, що набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через Хмельницьку обласну прокуратуру. І через накладення 28.11.2002 прокуратурою незаконного арешту, ОСОБА_1 не було реалізовано право на продаж 1342086 штук простих іменних акцій ВАТ «Хмельницький комбінат хлібопродуктів». Поміж того, висновком судової економічної експертизи у цивільній справі №686/11154/13 встановлено, що виходячи із вартості чистих активів товариства станом на 01.05.2004 в сумі 10691560,29 грн, документально підтверджується вартість акцій позивачки в розмірі 1 175 530,33 грн (1342086 штук, що складає 10,9949% від загальної кількості акцій). А тому ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу Хмельницької обласної прокуратури залишити без задоволення.
Також, до апеляційного суду надійшов відзив Державної казначейської служби України на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якій відповідач посилається на те, що законодавством України не передбачено виконання грошових зобов`язань держави Казначейством в добровільному порядку за відсутності виконавчого документу, жодним нормативно-правовим актом не передбачено покладення відповідальності на Державну казначейську службу України за дії інших юридичних осіб та Держави України в цілому. А Державна казначейська служба України та її територіальні органи відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» лише виконують рішення суду про стягнення коштів з Державного бюджету України, а не відповідають за зобов`язаннями Держави або державних органів. Отже, Казначейство діяло в межах повноважень, передбачених законодавством України, тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ч.2 ст. 625 ЦК України. Враховуючи викладене, Державна казначейська служба України просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України). 
Оскаржуване судове рішення не відповідає вказаним вимогам.
Частково задовольняючи позовні вимоги та стягуючи 3% річних і інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання Держави перед ОСОБА_1 , що визнано рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 27.11.2018 по справі № 686/21941/15-ц, розмір яких виправлено ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 30 вересня 2021 року, суд першої інстанції виходив з того, що зазначене зобов`язання виконано у повному обсязі лише 24.10.2019, тому позивачка має право на компенсаційні виплати, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України саме за період з 18.03.2019 по 23.10.2019. 
Однак, із такими висновками суду судова колегія не погоджується, виходячи із наступного.
Як слідує із змісту позовної заяви, предметом позову ОСОБА_1 є стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України 3-х відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання та інфляційних втрат з підстав незаконного накладення 28.11.2002 начальником слідчого відділу прокуратури Хмельницької області арешту на нерухоме та рухоме майно позивачки, в тому числі цінні папери, вартість яких відповідно до висновку судової економічної експертизи №05-03/105 від 19.06.2014 в цивільній справі №686/11154/13ц станом на 01.05.2004 складає 1175530,33 грн, кошти по яких не були отримані ОСОБА_1 , оскільки остання не змогла скористатися своїм правом на реалізацію простих іменних акцій із – за обмежень на відчуження. 
Так, рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 27 листопада 2018 року по справі №686/21941/15-ц за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Хмельницької області, ДКСУ про відшкодування вартості неповернутих арештованих іменних цінних паперів, що набрало законної сили 18 березня 2019 року, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 вартість неповернутих простих іменних акцій ВАТ «Хмельницький комбінат хлібопродуктів» в кількості 1342086 штук, у розмірі 1175530,33 грн. 
Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2021 року рішення Хмельницького міськрайонного суду від 27.11.2018 та постанова Хмельницького апеляційного суду від 18.03.2019 залишені без змін.
Зазначеним рішенням встановлено, що 14 та 28 серпня 2003 року, 23 лютого та 29 березня 2004 року начальником слідчого відділу прокуратури Хмельницької області порушено кримінальні справи стосовно  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених статтями 191,209, 364, 366 КК України. 
28 листопада 2002 року з метою забезпечення цивільного позову, заявленого в кримінальній справі № 29/2253, постановою начальника слідчого відділу прокуратури Хмельницької області накладено арешт на нерухоме і рухоме майно, в тому числі цінні папери, які належали ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
На підставі вказаної постанови іменні цінні папери, належні ОСОБА_1 були обмежені в обігу шляхом їх блокування реєстроутримувачем на особовому рахунку власника, що полягало в забороні їх відчуження. 
22 травня 2004 року прийнято рішення загальних зборів акціонерів ВАТ «Хмельницький комбінат хлібопродуктів» про проведення реорганізації товариства шляхом перетворення у ТОВ «Хмельницький комбінат хлібопродуктів». 
У липні 2004 року   ОСОБА_1 надала згоду ВАТ «Хмельницький комбінат хлібопродуктів» на викуп її акцій, на що отримала проект договору про викуп акцій із зазначенням того, що такий договір може бути укладено за умови відсутності обмежень на відчуження цінних паперів.
07 грудня 2004 року Державна комісія з цінних паперів та фондового ринку своїм розпорядженням № 236-С постановила: скасувати реєстрацію випуску акцій ВАТ «Хмельницький комбінат хлібопродуктів» та анулювати свідоцтво про реєстрацію випуску акцій ВАТ від 20 жовтня 1998 року № 188/22/1/98, видане Хмельницьким територіальним управлінням Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку. 
15 червня 2012 року відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань припинено юридичну особу ТОВ «Хмельницький комбінат хлібопродуктів» за рішенням засновника (номер запису 16731110011000272). 
17 липня та 23 серпня 2012 року постановами слідчого в особливо важливих справах прокуратури Хмельницької області кримінальну справу відносно   ОСОБА_3 , ОСОБА_1 закрито за відсутністю у їх діях складу злочину. 
19 липня 2012 року постановою слідчого в особливо важливих справах прокуратури Хмельницької області знято арешт з майна  ОСОБА_1 , в тому числі з цінних паперів. 
За повідомленням прокуратури Хмельницької області від 10 березня 2015 року   ОСОБА_1 було відмовлено у винесенні постанови про встановлення розміру відшкодування шкоди в частині вартості акцій ВАТ «Хмельницький комбінат хлібопродуктів» у відповідності до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». 
З висновку судової економічної експертизи в цивільній справі № 686/11154/13-ц (провадження № 22-ц/792/245/14) № 05-03/105 від 19 червня 2014 року суди встановили, що вартість акцій ОСОБА_1 (1342086 штук, що складає 10,995 % від загальної кількості акцій) становить 1175530,33 грн. 
24.10.2019 Державна казначейська служба України виконала рішення Хмельницького міськрайонного суду від 27 листопада 2018 року та перерахувала на картковий рахунок ОСОБА_1 1175530,33 грн, що підтверджується матеріалами справи, а саме витягом з виписки по платіжній картці ОСОБА_1 (а.с.13). 
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно положень частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від виконання певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
       Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.
Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. 
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частини 2, 3, 5 статті 11 ЦК України).
З огляду на вищенаведене, судова колегія вважає, що зобов`язання відповідачів по поверненню ОСОБА_1 1175530,33 грн вартості простих іменних акцій виникло на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду від 27 листопада 2018 року, що набрало законної сили 18 березня 2019 року, про виконання якого ОСОБА_1  звернулася до Головного управління ДКСУ в Хмельницькій області 05 квітня 2019 року та яке виконано 24 жовтня 2019 року. 
Разом з тим, частиною першою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Відповідно до частини другої статті 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
За частиною сьомою статті 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі Закон № 266/94-ВР) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.
Відповідно до статті 1 Закону «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (надалі Закон № 4901-VI) цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання.
За змістом частини першої статті 2 Закону № 4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону № 4901-VI у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Відповідно до пункту 35 Порядку № 845 (розділ «Безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам») Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації):
1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду;
2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень;
3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності;
4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні;
5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.
За пунктом 36 Порядку № 845 у разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду.
Орган Казначейства повідомляє зазначеному органу протягом п`яти робочих днів після надходження документів про їх надходження.
Згідно з пунктами 38, 39 Порядку № 845 (у редакції, яка діяла на дату виникнення спірних відносин) для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.
Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.
У разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом одного місяця з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету.
Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України або рішенням про виділення коштів з резервного фонду державного бюджету.
Відповідно до пункту 47 (розділ «Безспірне списання коштів державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів») безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих:
1) органом Казначейства: документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника;
2) керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей.
Згідно з пунктом 48 Порядку № 845 для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.
Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей.
За змістом пункту 49 Порядку № 845 у разі, коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.
Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України.
Згідно з пунктом 50 Порядку № 845 компенсація за порушення встановленогозаконом строку перерахування коштів нараховується:
Казначейством, якщо боржником є державний орган;
державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку.
Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.
У справі встановлено, що судове рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, у зв`язку з виконанням якого виник цей спір, ухвалено на підставі положень Закону № 266/94-ВР.
Судова колегія вважає, що компенсація, яку стягнено судом першої інстанції на користь ОСОБА_1 передбачена статтею 5 Закону № 4901-VI і її виплата обумовлюється фактом пропуску тримісячного строку для виплати коштів відповідно до судового рішення (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI), на виконання якого поширюються гарантії держави відповідно до статті 2 Закону № 4901-VI і недостатність бюджетних коштів чи їх відсутність не звільняють державу від обов`язку належним чином виконати судове рішення, що набрало законної сили.
Разом з тим, виходячи із змісту позовної заяви і доводів апеляційної скарги ОСОБА_1  та з доводів апеляційних скарг Хмельницької обласної прокуратури і ДКСУ, спірним питанням у цій справі є наявність правових підстав для стягнення з ДКСУ компенсаційних виплат з підстав неможливості отримання позивачкою коштів з 01.05.2004 (визначення експертом вартості арештованих простих  іменних акцій на зазначену дату) через неможливість скористатися своїм правом на реалізацію простих іменних акцій з підстав незаконного обмеження на їх відчуження по 23.10.2019 (дата перед днем виконання судового рішення) у зв`язку із затримкою, як вважає ОСОБА_1 у виконанні судового рішення про стягнення на її користь 1175530,33грн на підставі Закону № 266/94-ВР.
Встановлено, що доводи позивачки стосуються цивільно-правової відповідальності відповідачів і ґрунтуються, зокрема, на положеннях статей 11, 509, 625 ЦК України.
Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідальність для ДКСУ за несвоєчасне виконання судового рішення встановлена статтею 625 ЦК України.
Однак, ДКСУ заперечує саму можливість стягнення з служби компенсаційних виплат (у правовідносинах, що виникли у зв`язку з виконанням судового рішення про стягнення суми, заподіяної громадянинові незаконними діями, зокрема, органів досудового розслідування, прокуратури і суду) чи то на підставі положень ЦК України, чи на підставі статті 5 Закону № 4901-VI.
Відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом в постанові від 07 липня 2021 року у справі №686/22674/20 (правовідносини по якій з цією справою є подібними), які в силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковими для застосування судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин зазначено, що аналізуючи наведені законодавчі положення в контексті обставин цієї справи колегія суддів дійшла висновку, що сфера правового регулювання Закону № 4901-VI не стосується (не охоплює) правовідносин щодо відшкодування державою шкоди у випадках, визначених статтею 1 Закону № 266/94-ВР.
Насамперед потрібно виходити зі змісту правовідносин. Те, що як у випадку виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, так і у випадку відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові, зокрема, незаконними діями органу, що провадить досудове розслідування, джерелом виплати є кошти державного бюджету, а безспірне списання коштів державного бюджету в обох випадках здійснює ДКС, ще не достатньо для того, щоб вважати ці правовідносини однорідними.
Обов`язок держави відшкодувати шкоду (за Законом № 266/94-ВР) виникає з правовідносин, суть яких можна охарактеризувати як деліктні, а вид юридичної відповідальності - цивільно-правовий. 
У цих правовідносинах боржником є держава, яка реалізує свій обов`язок щодо відшкодування шкоди (на підставі судового рішення) через ДКС, тоді як гарантії держави щодо виконання судових рішень і виконавчих документів, боржником за якими є, зокрема, державний орган, а також участь ДКС у цьому процесі мають інше призначення та завдання. В останньому випадку виконання судових рішень щодо стягнення коштів покладено на органи казначейства як на органи, які здійснюють казначейське обслуговування рахунків відповідного державного органу. Боржником в такому випадку є державний орган, який несе зобов`язання перш за все своїм коштом в межах асигнувань з державного бюджету, що власне і зумовлює участь ДКС у виконанні таких судових рішень.
Встановлено, що в даному випадку ОСОБА_1 просить стягнути кошти не з державного органу, а з державного бюджету і кошти, що стягнув суд першої інстанції, право на відшкодування яких передбачає Закон № 266/94-ВР.
Зобов`язання держави щодо відшкодування шкоди у випадках, визначених законом, не слід ототожнювати із зобов`язаннями державних органів за судовим рішенням (про стягнення коштів), а відтак не можна уподібнювати механізм виконання судових рішень в обох цих випадках.
Понад те, виконання судових рішень в обох описаних ситуаціях відбувається за різними бюджетними програмами, що поряд з наведеним вище також підтверджує доводи Хмельницької обласної прокуратури та ДКСУ про те, що правова регламентація правовідносин щодо виконання судових рішень боржниками за якими є в одному випадку державний орган, в іншому - держава відрізняється і застосування окремих нормативних положень з однієї сфери правовідносин до іншої є помилковим.
На необхідності розмежовувати юридичну відповідальність держави та державних органів орієнтує також Рішення Конституційного Суду України  від 3 жовтня 2001 року у справі № 12-рп/2001.
Нарахування і виплату компенсації за несвоєчасне виконання судового рішення (понад три місяці) про стягнення коштів, боржником за яким є, зокрема, державний орган передбачає Закон № 4901-VI (стаття 5). Закон № 266/94-ВР такого обов`язку ДКС не встановлює. Тож оскільки в обох законодавчих актів різна сфера правового регулювання, застосовувати до спірних правовідносин положення статті 5 Закону № 4901-VІ як підстави для стягнення на користь позивачки компенсації, на думку судової колегії, було помилкою суду першої інстанції.
Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 826/17656/16 та у постанові від 07 липня 2021 року у справі №686/22674/20.
З огляду на вищенаведене, оскаржуване судове рішення підлягає до скасування із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 , а доводи апеляційних скарг Хмельницької обласної прокуратури та Державної казначейської служби України є обґрунтованими.
Оцінюючи доводи в апеляційній скарзі ОСОБА_1 в частині обґрунтування свого права на інфляційні нарахування і три відсотки річних від простроченої суми, судова колегія вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, адже вони ґрунтуються на хибному трактуванні позивачкою положень цивільного законодавства. 
Також, аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 про не застосування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду, що викладені в постанові від 20 травня 2020 року по справі №522/8741/13 є безпідставними, адже ці справи не є подібними і в зазначеній справі встановлені інші фактичні обставини та інша підстава, з якою пов`язується не виконання зобов`язання.
Оскільки підлягає до скасування оскаржуване судове рішення, тому додаткове судове рішення, що постановлено Хмельницьким міськрайонним судом 17 листопада 2021 року втрачає силу.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
В силу положень частини 7 зазначеної статті судовий збір за подання апеляційних скарг Хмельницькою обласною прокуратурою та Державною казначейською службою України в розмірі по 1362 грн слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Хмельницької обласної прокуратури задовольнити.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення.
В задоволені позову ОСОБА_1 відмовити.
Судовий збір в розмірі 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн компенсувати Хмельницькій обласній прокуратурі за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Судовий збір в розмірі 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн компенсувати Державній казначейській службі України за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 грудня 2021 року.

Судді                                                                А.П. Корніюк

                                                       І.В. П`єнта

                                                       О.І. Талалай