УХВАЛА

10 січня 2022 року 
м. Київ
справа № 320/5871/20
адміністративне провадження № К/9901/47180/21 

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Радишевської О.Р. (далі - Суд), перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до голови Ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до голови Ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України (далі - відповідач) з вимогами:
- визнати протиправними дії голови Ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України щодо відмови у перерахунку суддівської винагороди судді Заїці Миколі Миколайовичу згідно з положеннями пункту 3 частини третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIІІ;
- зобов`язати голову Ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України здійснити перерахунок та виплату (з урахуванням виплачених сум) ОСОБА_1 суддівської винагороди відповідно до пункту 3 частини третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII з розрахунку посадового окладу судді Верховного Суду з 16 грудня 2017 року.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року змінено в мотивувальній частині.
22 грудня 2021 року до Верховного Суду від позивача надійшла касаційна скарга на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року, у якій позивач просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Виходячи з предмету спору, ця справа стосується проходження публічної служби позивачем, який, у розумінні примітки до статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції», відноситься до осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. 
Як на підставу для касаційного оскарження скаржник посилається на наявність обставин, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII у питаннях виплати суддівської винагороди судді Вищого адміністративного суду України з урахуванням збереження його статусу як судді касаційної інстанції.
Розвиваючи обґрунтування вказаних підстав на касаційне оскарження, позивач зазначив, що з початком роботи Верховного Суду пункт 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, який продовжував дію Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI щодо правовідносин з виплати суддівської винагороди суддям Вищого адміністративного суду України, більше не може бути застосований до цих правовідносин.
У цьому зв`язку позивач доводить, що з вичерпанням дії пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII утворилася ситуація правової невизначеності унаслідок відсутності закону, який би визначав гарантії суддів Вищого адміністративного суду України в частині підстав, порядку та розміру виплати їм суддівської винагороди.
Наведене, на думку скаржника, є підставою для застосування аналогії закону та поширення гарантій, що встановлені для суддів Верховного Суду відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII у частині суддівської винагороди, на суддів Вищого адміністративного суду України.
Суд зазначає, що оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Частиною третьою статті 351 КАС України встановлено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
В аспекті викладеного Суд зазначає, що висновок щодо застосування пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII в контексті, про який наголошує скаржник, не був мотивом для відмови у позові.
Так, відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій не робили висновків щодо необхідності (з огляду на пункт 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII) застосування до відносин щодо виплати суддівської винагороди позивачеві положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI, як і не зазначали про неможливість застосування до спірних правовідносин Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII.
Оскаржувані судові рішення суди попередніх інстанцій мотивували тим, що позивач не відповідає умовам, що висуваються Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, зокрема статтею 135, для виплати суддівської винагороди у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб: не здійснює правосуддя у Верховному Суді.
Таким чином, підстави касаційної скарги скаржником викладені без взаємозв`язку з висновками судів попередніх інстанцій щодо застосування конкретних норм у цій справі, що, виходячи з мотивів, якими керувалися суди, вирішуючи справу, свідчить про відсутність у касаційній скарзі посилань на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права.
Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, зокрема якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Ураховуючи те, що скаржником не викладено передбачених КАС України підстав для оскарження судового рішення у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
Керуючись статтями 248, 328, 332 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року у справі 320/5871/20 повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя:                                                                                                                О.Р. Радишевська