Ухвала
Іменем України    
    
09 лютого 2022 року
м. Київ
 
справа № 205/6803/19
провадження № 61-1769ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Пищиди М. М., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в особі законного представника ОСОБА_7 про стягнення боргу,
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , як спадкоємців після смерті ОСОБА_8 , на користь ОСОБА_3 в межах вартості отриманого у спадщину майна, заборгованість за Договором позики №2 від 01 листопада 2014 року 694 083,00 долари США з ОСОБА_5 , та 1 388 166,25 доларів США з ОСОБА_4 . В іншій частині позову відмовлено.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 та заяву ОСОБА_7 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_6 , про приєднання до апеляційної скарги залишено без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2019 року залишено без змін.
Постановою Верховного суду від 14 травня 2021 року касаційні скарги ОСОБА_4 та малолітнього ОСОБА_6 , яка подана законним представником ОСОБА_7 залишено без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 червня 2020 року залишено без змін.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 22 листопада 2019 року, ОСОБА_1 , будучи особою, яка не брала участі у справі, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду від 22 листопада 2019 року закрито. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 оскаржуваним судовим рішенням не вирішувалось, відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України апеляційне провадження підлягає закриттю.
ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 28 січня 2022 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2021 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити. При цьому посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що між кредиторами спадкодавця у цій справі та іншим його кредитором ОСОБА_3 , яка звернулася до суду з окремим позовом в іншому провадженні до спадкоємців, існує спір щодо погашення заборгованості за договорами позики у межах вартості спадкового майна. Разом з тим, Дніпровським апеляційним судом при ухваленні постанови від 29 грудня 2021 року у справі № 205/6803/19 проігноровано посилання ОСОБА_1 на правові висновки викладені у постановах Верховного Суду.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 в суді першої інстанції не приймав участі у розгляді даної справи у якості сторони або третьої особи.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що оскаржуваним рішенням порушено його інтерес, як кредитора на задоволення вимог до спадкоємців ОСОБА_8 , оскільки 27 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 також укладено договір позики, предметом якого був 1 000 000,00 доларів США.
Обставини, на які посилається ОСОБА_1 , знаходяться у сфері відносин між ним та спадкоємцями ОСОБА_8 .
Отже те, що ОСОБА_3 (позивач у даному спорі) так само як і ОСОБА_1 є кредитором ОСОБА_8 за іншим договором позики, жодним чином не свідчить, що у даному спорі про стягнення заборгованості за договором позики, вирішуючи справу, суд вирішив питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції.
При цьому, якщо обставини вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі в справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».
У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Встановивши, що рішенням Ленінського районного суду від 22 листопада 2019 року не вирішувалось питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_1 , апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про закриття апеляційного провадження. 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Згідно частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в особі законного представника ОСОБА_7 про стягнення боргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                              І. О. Дундар 
 
                                                                                                                 Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                       М. М. Русинчук