ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2022 року	Львів	Справа № 300/3421/21 пров. № А/857/1835/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді          Шавеля Р.М.,
суддів                              Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.12.2021р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною; стягнення грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення та інших виплат військовослужбовців (суддя суду І інстанції: Могила А.Б., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 13.12.2021р., м.Івано-Франківськ; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

05.07.2021р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що полягає у відмові виплати позивачу грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб /ПДФО/, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу;
стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в користь ОСОБА_1 грошову компенсацію сум ПДФО, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, в розмірі 17029 грн. 22 коп.; 
стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 понесені і документально підтверджені судові витрати по справі (а.с.1-6, 8, 77-82).

Розгляд справи проведено судом першої інстанції в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с.68-69).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.12.2021р. в задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.110-114).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив позивач ОСОБА_1 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлений позов задовольнити (а.с.119-123).
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що після звільнення з військової служби відповідачем фактичний розрахунок з ОСОБА_2 проведено не 08.07.2019р., а вже після звільнення позивача - 30.04.2020р.
В зв`язку з цим, 26.05.2020р. ОСОБА_3 звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату йому середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто, з 09.07.2019р. по 30.04.2020р., в чому йому було відмовлено.
16.02.2021р. Івано-Франківським окружним адміністративним судом ухвалено рішення у справі № 300/1706/20 (набрало законної сили згідно постанови апеляційного суду від 27.04.2021p.), яким позов ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.
19.05.2021p. позивач отримав на свій картковий рахунок кошти по рішенню суду в розмірі 76158 грн. 48 коп., що є значно менше суми, стягнутої судом до виплати.
В зв`язку з цим, 20.05.2021p. позивач звернувся до відповідача з заявою про повернення різниці коштів, присуджених рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.02.2021р. в справі № 300/1706/20, яке набрало законної сили, в чому йому було відмовлено.
Станом на 08.07.2019р. мало місце виключення ОСОБА_4 зі списку особового складу Військової частини НОМЕР_1 Західного територіального управління Національної гвардії України без проведення з ним остаточного розрахунку, а саме: не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки, компенсацію за невикористану частину основної відпустки за 2018 рік в кількості 18 днів та грошову компенсацію за недоотримане речове майно, що підтверджується рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.12.2019р. у справі № 300/1980/19, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2020р.
В зв`язку з цим, до дати проведення з позивачем остаточного розрахунку 30.04.2020р. ОСОБА_3 мав статус військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 Західного територіального управління Національної гвардії України, а відтак, як встановлено рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.02.2021р. у справі № 300/1706/20, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.04.2021p., мав право на стягнення з зазначеної військової частини середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.07.2019р. по 30.04.2020р.
Таким чином, при виплаті ОСОБА_5 вказаного середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні відповідач мав керуватися Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р.
Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
На підставі викладеного, відповідач одночасно із виплатою позивачу середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.07.2019р. по 30.04.2020р., мав здійснити йому грошову компенсацію сум ПДФО, що утримуються з грошового забезпечення, у розмірі 18 % (ст.167 ПК України), що із суми 94606 грн. 80 коп. становить 17029 грн. 22 коп.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Водночас, колегія суддів не убачає підстав для задоволення клопотання представника апелянта – адвоката Шевченко Н.П. про відкладення розгляду справи (а.с.147-149), оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Позивачем подано апеляційну скаргу на рішення суду, в якій останнім детально та послідовно обґрунтовано власну правову позицію по справі; будь-яких нових доказів по справі не надано. При цьому, сам спір стосується лише питання правильного застосування норм матеріального права.
Звідси, правових підстав для висновку про те, що справу необхідно відкласти з причин неможливості явки позивача (який має уповноваженого представника) до суду колегія суддів не убачає.
          Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.
У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, згідно Контракту про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб офіцерського складу, який набрав чинності з 10.10.2016p., позивач ОСОБА_1 розпочав проходження військової служби у Національній гвардії України; військова частина НОМЕР_2 Східного ОТО.
Наказом № 51 від 16.03.2017р. майора ОСОБА_1 , старшого офіцера відділення бойової та спеціальної підготовки, виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 Східного ОТО для подальшого проходження служби на посаді офіцера групи організації служби з охорони громадського порядку Військової частини НОМЕР_1 Західного територіального управління Національної гвардії України у відповідності до наказу № 28о/с від 06.03.2017р.
08.07.2019р. згідно наказу № 158 ОСОБА_3 виключений із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та знятий з усіх видів грошового забезпечення (а.с.84).
Однак, за час несення служби відповідачем не було проведено з позивачем всі необхідні розрахунки, зокрема, не нараховано та не виплачено:
грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період за 2017, 2018, 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08.07.2019р.;
компенсацію за невикористану частину основної відпустки за 2018 рік в кількості 18 днів;
грошову компенсацію за недоотримане речове майно.
Оскільки в добровільному порядку Військова частина НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України відмовилась нарахувати та виплатити необхідні кошти за вказані періоди, ОСОБА_3 змушений був звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.
Відповідно до рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.12.2019р. у справі № 300/1980/19, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2020р., позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені частково, а саме:
визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018 та 2019 роки;
визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористану частину основної відпустки за 2018 рік;
визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно у розмірі 11292 грн. 83 коп.;
зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану частину основної відпустки за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; 
зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України нарахувати та виплатити грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно у розмірі 11292 грн. 83 коп. (а.с.85-82).
На підставі рішень судів 31.01.2020р., у березні 2020 року та 30.04.2020р. ОСОБА_5 було нараховано та виплачено заборгованість по заробітній платі відповідно в сумах 22823 грн. 82 коп., 11292 грн. 83 коп. та 9238 грн. 22 коп., що сумарно склало 43354 грн. 87 коп.
Через несвоєчасний розрахунок при звільненні 26.05.2020р. ОСОБА_3 звернувся до відповідача з заявою про нарахування та виплату йому середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто, з 09.07.2019р. по 30.04.2020р.
В задоволенні цієї вимоги у добровільному порядку відповідачем було відмовлено згідно листа № 50/41-943 від 11.06.2020р., по причині чого останній позивач звернувся до суду із відповідним позовом.
16.02.2021р. Івано-Франківським окружним адміністративним судом ухвалено рішення у справі №300/1706/20 (набрало законної сили згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.04.2021p.), яким позов ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_5 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.07.2019р. по 30.04.2020р.; стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь позивача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.07.2019р. по 30.04.2020р. в сумі 94606 грн. 80 коп. (а.с.93-96).
19.05.2021p. позивачем ОСОБА_2 отримано на картковий рахунок кошти по рішенню суду в розмірі 76158 грн. 48 коп., що є значно менше суми, стягнутої судом до виплати (а.с.99).
В зв`язку з цим, 20.05.2021p. ОСОБА_3 звернувся до відповідача з заявою про повернення різниці коштів, присуджених рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.02.2021р. в справі № 300/1706/20, яке набрало законної сили (а.с.97).
Однак, у задоволенні цієї вимоги у добровільному порядку відповідачем було відмовлено згідно листа № 50/41-890 від 31.05.2021р., який позивач отримав 05.06.2021р. (а.с.98).

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р., визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум ПДФО, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, у зв`язку з виконанням перерахованими у пункті 1 цього Порядку особами своїх обов`язків під час проходження служби.
Середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача не входить до складу його грошового забезпечення, а є санкцією, мірою відповідальності відповідача за несвоєчасний розрахунок при звільненні військовослужбовця, відтак не є виплатою внаслідок виконання обов`язків під час проходження служби.
Обов`язок виплати вказаного середнього грошового забезпечення у відповідача виник не у зв`язку з виконанням позивачем обов`язків військової служби, а через протиправну бездіяльність відповідача, що встановлена судовим рішенням від 16.02.2021р. у справі № 300/1706/20, яка пов`язана із затримкою розрахунку при звільненні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Предметом спору в цій справі є право позивача ОСОБА_1 на отримання щомісячної грошової компенсації сум ПДФО, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями.
При цьому, спірною виплатою в розглядуваному випадку є середнє грошове забезпечення за час несвоєчасного розрахунку при звільненні з військової служби.

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч.3 ст.9 вказаного Закону).

З системного аналізу чинного законодавства слідує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі. 
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону – виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Оскільки нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, суд згідно з положеннями ч.6 ст.7 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, у постанові від 15.09.2015р. по справі № 21-1765а15 Верховний Суд України прийшов до висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.
Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного слідує, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача не входить до складу його грошового забезпечення, а є санкцією, мірою відповідальності відповідача за несвоєчасний розрахунок при звільненні військовослужбовця.

Згідно з п.163.1 ст.163 Податкового кодексу /ПК/ України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.
Відповідно до пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
Як передбачено пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.
Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми ПДФО та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

Пунктом 168.5 ст.168 ПК України передбачено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
Відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р., виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби, що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».
Згідно п.4 вказаного Порядку виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Відповідно до п.5 зазначеного Порядку грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Звідси, виплачене на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час несвоєчасного розрахунку при звільненні з військової служби не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, не відноситься до виплат, право на які позивач набув у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, тому в розглядуваному випадку не підлягає застосуванню вищенаведений Порядок.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції, судові витрати відповідно до вимог ст.139 КАС України розподілу не підлягають.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.139, 205, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання представника позивача – адвоката Шевченко Наталії Павлівни про відкладення апеляційного розгляду справи, - відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.12.2021р. в адміністративній справі № 300/3421/21 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Дата складання повного тексту судового рішення: 21.03.2022р.