ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

17 січня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 280/2059/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
         суддів:                          Божко Л.А., Лукманової О.М.,        
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу   ОСОБА_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30.09.2021 року (головуючий суддя Кисіль Р.В.)
в адміністративній справі №280/2059/21 за позовом   ОСОБА_1  до відповідача Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 16/03/2021 до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 
- визнати протиправними дії відповідача щодо застосування січня 2016 року як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення позивачу в період з 31.03.2016 по 28.02.2018;
- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 31.03.2016 по 28.02.2018 включно в сумі 72 156,61 грн. із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення – січень 2008 року із одночасним відрахуванням 1,5% військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошової винагороди та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового, начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.03.2018 по 11.12.2019 включно із застосуванням щомісячної фіксованої індексації грошового забезпечення 3865,93 грн., відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078;
- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити на користь позивача щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення 3865,93 грн. за період з 01.03.2018 по 11.12.2019 включно у загальній сумі 82556,31 грн., відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, із одночасним відрахуванням 1,5% військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошової винагороди та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового, начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.
Також позивач просив зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення.           
Позов обґрунтовано тим, що в період з 31.03.2016 по 11.12.2019 він проходив військову службу у лавах Збройних Сил України, у військовій частині НОМЕР_2 , яка зарахована на грошове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 . У період проходження позивачем військової служби, нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалося не в повному обсязі, а саме у період з 31.03.2016 по 11.12.2019   не нараховувалася та не виплачувалася індексація грошового забезпечення. Індексація грошового забезпечення не була виплачена і при виключенні позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . У зв`язку з цим позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду. На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.05.2020 у справі №520/4616/2020, яким надано відповідачу право самостійно розрахувати суму індексації, відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 31.03.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця - січень 2016 року в сумі 4578,93 грн. Позивач вважає, що на виконання зазначеного рішення суду відповідачем неправильно визначено базовий місяць, а саме: січень 2016 року замість січня 2008 року та нараховано і виплачено індексацію грошового забезпечення в значно меншій сумі, а саме: 4648,66 грн. замість 76805,27 грн. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 30.09.2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що позовні вимоги щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивачу в період з 31.03.2016 по 28.02.2018 вже були предметом розгляду по справі №520/4616/2020. Харківський окружний адміністративний суд виніс щодо них рішення, яке набрало законної сили. Відповідач на виконання вказаного рішення суду розрахував та виплатив позивачу індексацію, проте, фактично, позивач не погоджується з її розміром. Тобто, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення. суд першої інстанції вказав, що якщо позивач вважав, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.05.2020 по справі №520/4616/2020 порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звернутись до суду в порядку ст.383 КАС України із заявою про визнання протиправним рішення дій чи бездіяльності відповідача, а не пред`являти новий адміністративний позов, відтак обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним, тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.
Вказує, що вимоги у справі №520/4616/2020 судом розглянуто не було та позивач звернувся з ними передчасно, оскільки розрахунок індексації грошового забезпечення є повноваженнями відповідача та ним такий розрахунок проведено не було, відтак права позивача ще не порушено. Отже, рішенням суду у справі №520/4616/2020 не було задоволено зазначені вимоги, відповідач виконав такі дії в частині задоволених позовних вимог, такі дії відповідача є правомірними, а відтак у позивача не існувало підстав для звернення до суду з заяво про визнання дій відповідача, вчинених на виконання рішення суду, протиправними. Натомість, при виконанні рішення суду відповідачем було здійснено розрахунок індексації грошового забезпечення позивача за період з 31.03.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) січень 2016 року. В результаті таких дій відповідача між сторонами виник спір щодо встановлення вірного базового місяця для нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 11.12.2019, для вирішення якого позивач і звернувся до суду в порядку визначеному КАС України.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.
Розгляд справи здійснюється в  порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, вказане підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_3 виданим 30.09.2016.
Згідно з витягом із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.12.2019 за №270, старшого сержанта ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у відставку за станом здоров`я наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 05.12.2019 за №40-РС, з 11.12.2019 виключено зі списків особового складу частини.
11.02.2020 позивач звернувся із заявою до ВЧ НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період 31.03.2016 по 28.02.2018 в сумі 76805,27 грн., провести перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 11.12.2019, нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів, виплатити компенсацію за невикористані дні відпустки, нарахувати та виплатити середній заробіток з 12.12.2019 по дату повного розрахунку.
Листом від 21.02.2020 за №225/11/178 командир ВЧ НОМЕР_1 відмовив позивачу у виплаті індексації грошового забезпечення, посилаючись на те, що відповідно до телеграми ДФ МОУ від 26.03.2018 року №248/1485 ВЧ НОМЕР_1 не має підстав для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення.
Не погодившись з даною відповіддю, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ВЧ НОМЕР_4 в який просив: визнати протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати в повному обсязі ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 31.03.2016 по 11.12.2019 включно; стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 31.03.2016 по 11.12.2019 включно в сумі 159361,58 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.05.2020 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 31.03.2016 по 28.02.2018 включно; зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 31.03.2016 по 28.02.2018 включно.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 та ВЧ НОМЕР_4 подали на нього апеляційні скарги.
В постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2020 по справі №520/4616/2020 зазначено, що в апеляційній скарзі позивач посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нову постанову, якою стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 31.03.2016 по 11.12.2019   включно сумі 159361,58 гривень із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 31.03.2011 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 11.12.2019 березень 2018 року, з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів Україні від 17.07.2003 року №1078.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2020 по справі №520/4616/2020 апеляційні скарги ОСОБА_1 та ВЧ НОМЕР_1 залишені без задоволення. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.05.2020 по справі №520/4616/2020 залишено без змін.
На виконання зазначеного рішення суду ВЧ НОМЕР_1 була розрахована та виплачена позивачу індексація грошового забезпечення.
Проте, позивач ОСОБА_1 вважає, що відповідачем неправильно визначений базовий місяць для розрахунку індексації грошового забезпечення, в зв`язку з чим зазначена індексація виплачена в меншому розмірі.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 
- визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 
- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 
- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 
- прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
За правилами ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Слід зазначити, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Отже, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись, серед іншого, про наявність права на позов у матеріальному розумінні, а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що позовні вимоги щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивачу в період з 31.03.2016 по 28.02.2018 вже були предметом розгляду по справі №520/4616/2020. 
Так, Харківський окружний адміністративний суд виніс щодо них рішення, яке набрало законної сили. 
При цьому, відповідач на виконання вказаного рішення суду розрахував та виплатив позивачу індексацію, проте, фактично, позивач не погоджується з її розміром.
Тобто, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.
Відповідно до ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. 
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. 
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. 
Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
Згідно зі ч. 1 ст. 325, ст.370 КАС України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття. 
Судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Зокрема, у пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції», Суд зазначив, що, право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. (Hornsby v. Greece № 07/1995/613/701).
У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.
Отже, у разі невиконання (неналежного виконання) рішення суду в добровільному порядку існує механізм примусового виконання рішення.
Відповідно до ст.129-1 Конституції України контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
На важливості належного виконання судового рішення неодноразово наголошував у своїх рішеннях і Конституційний Суд України.
Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.
У Рішенні від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 частини другої статті 17, пункту 8 частини першої статті 26, частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року №10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012).
Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику ЄСПЛ, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
Обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції, та однією з основних засад судочинства, визначених статтями 129, 129-1 Конституції України та статтями 2, 14, 370 КАС України.
Згідно з положеннями ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
У такій заяві зазначаються: 
1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява; 
2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 
3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 
4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі;
5) номер адміністративної справи; 
6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження; 
7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання; 8) інформація про хід виконавчого провадження; 
9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви; 
10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються.
На підтвердження обставин, якими обґрунтовуються вимоги, позивач зазначає докази, про які йому відомо і які можуть бути використані судом.
До заяви додаються докази її надсилання іншим учасникам справи.
Заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.
У разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та Кодекс адміністративного судочинства України
У разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви.
У разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена.
За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.
Аналіз вимог статті 383 КАС України дає підстави для висновку, що процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.
Тобто, якщо позивач вважав, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.05.2020 по справі №520/4616/2020 порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він мав підстави звернутись до суду в порядку ст.383 КАС України із заявою про визнання протиправним рішення дій чи бездіяльності відповідача, а не пред`являти новий адміністративний позов.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.
Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 17.04.2019 у справі №355/1648/15-а, від 21.11.2019 у справі №802/1933/18-а, від 29.07.2021 у справі №460/350/19.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки позивачем по суті заявлено позовні вимоги щодо захисту своїх прав, які фактично стосуються питання повного виконання (неналежного виконання) рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.05.2020 по справі №520/4616/2020, то відповідно, ним невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права.
Законодавством встановлено відповідний порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які не було вчинено позивачем. 
Натомість, обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а навпаки створює новий спір, який пов`язаний з іншим спором, який вирішений судовим рішенням однак його виконання не є завершеним.
Отже, в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним, при розгляді позовної вимоги позивача щодо виконання окремого судового рішення в іншій справі. 
Також суд не має права зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки порушуються процесуальні норми КАС України.
Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду   в рішеннях від 16.01.2019 у справі №686/23317/13-а та від 06.02.2019 у справі №816/2016/17.
Відповідно до ч.5 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.
Також слід зазначити, що зміна формулювання вимог не є новими позивними вимогами.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.
          В силу ч. 5 ст. 328 КАС України рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
          Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30.09.2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 17.01.2022 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Повний текст постанови складений 30.01.2022 з урахуванням перебування судді-доповідача на лікарняному.
   
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова