УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 521/15591/20
провадження № 51- 707 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2021 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року щодо 
ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,  раніше  судимого,
за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого   ст. 185 ч. 3 КК України.
Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2021 року ОСОБА_4 засуджено за ст. 185 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 70 ч. 4 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарання, призначеного за вироком Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2020 року з покаранням за даним вироком, остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.
Строк покарання ОСОБА_4 вказано рахувати з дати винесення вироку, а саме з 18 червня 2021 року.
В строк відбування покарання ОСОБА_4 зараховано частково відбуте покарання за вироком Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2020 року, а саме з 27 жовтня 2020 року по 18 червня 2021 року.
Стягнуто з  ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати у кримінальному провадженні за залучення експерта на загальну суму 653 грн. 80 коп. 
Вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин. 
01 серпня 2020 року у період часу з 19-00 години по 21-30 годинуОСОБА_4 ,  реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає та його дії залишаться непоміченими, шляхом підбору ключа, відкрив вхідні двері до квартири АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав телевізор «Toshiba 32S1655EV» чорного кольору, який належав ОСОБА_6 , після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, завдавши при цьому потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 4 699 гривні 90 копійок.
Ухвалою Одеського апеляційного суду апеляційна скарга захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 залишена без задоволення, а вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2021 року щодо                ОСОБА_4 – без зміни.
Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить змінити вирок та ухвалу щодо ОСОБА_4 в частині призначення покарання і призначити йому покарання у виді 1 року позбавлення волі із застосуванням ст. 69 КК України та на підставі ст. 70 ч. 4 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарання, призначеного вироком Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2020 року з покаранням оскаржуваного вироку і остаточно ОСОБА_4 визначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.
Не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій  ОСОБА_4 , захисник вважає, що призначене засудженому покарання судом першої інстанції та апеляційним судом без застосування ст. 69 КК України є занадто суворим та таким, що не відповідає тяжкості вчиненого ним злочину та його особі.  В обґрунтування своїх вимог захисник указує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій при призначенні покарання ОСОБА_4 не врахували встановлені судом обставини, які можуть бути також враховані як пом`якшуючі, а саме те, що він сприяв слідству у з`ясуванні обставин кримінального провадження, щиро розкаявся у скоєному, добровільно відшкодував завдану шкоду та відсутність претензій від потерпілого.
Мотиви Суду
Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до касаційної скарги копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2  КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її  виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції;  принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання – конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
З доданих до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про його особу, який не перебуває на обліку у медичних закладах, не працював та не займався суспільно корисною діяльністю, не одружений, однак є батьком двох малолітніх дітей. Судом встановлено обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , - щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку. Також судом враховано, що ОСОБА_4 неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів. 
Врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції зробив висновок про неможливість виправлення засудженого ОСОБА_4 без його ізоляції від суспільства, призначивши йому покарання у виді позбавлення волів межах санкції частини 3 статті 185 КК України, і таке своє рішення належним чином мотивував. 
Підстав для застосування вимог ст. 69 КК України суд не встановив.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст. 370, 374 КПК України.
При розгляді апеляційної скарги захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 суд апеляційної інстанції їх доводи щодо призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України, які аналогічні доводам касаційної скарги, перевірив і своє рішення належним чином мотивував, вказавши, що обставини, на які є посилання в апеляційній скарзі, були враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст.ст. 370, 419 КПК України.
Безпідставними є доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_5 про те, що судами не враховано обставини, які можуть бути пом`якшуючими, оскільки судами взяті до уваги всі ті обставини, на які він посилається. 
Отже, покарання засудженому ОСОБА_4 призначено судом першої інстанції відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення, зміни вироку та ухвали щодо            ОСОБА_4 і застосування ст. 69 КК України при призначенні йому покарання немає, в зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України. 
Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити захиснику засудженого ОСОБА_4 – адвокату ОСОБА_5  у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргоюна вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2021 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3