ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

20 січня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 340/2508/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Божко Л.А. (доповідач),
                               суддів:  Дурасової Ю.В., Лукманової О.М.,     
  
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Олександрійської міської ради на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29.06.2021 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29.06.2021  (суддя Сагун А.В.) у справі  за позовом   ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Олександрійської міської ради     про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,- 

в с т а н о в и В:
          
          У  травні 2020  року ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив    визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо недоплати позивачу разової грошової допомоги в сумі 7354 грн.;         зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу недоплачену разову грошову допомогу в сумі 7354 грн.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29.06.2021  адміністративний  позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Олександрійської міської ради, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті        ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком.
Зобов`язано Управління соціального захисту населення Олександрійської міської ради провести перерахунок та виплату ОСОБА_1  , щорічної разової допомоги до 5 травня за 2021 рік як учаснику бойових дій у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, встановленої   Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік"   з урахуванням раніше виплаченої суми. В задоволенні решти позовних вимог  відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення суду та   відмовити в задоволенні позовних вимог через порушення судом норм матеріального права.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що положеннями п.1   Постанови Кабінету Міністрів України від 08.04.2021 №325, які є чинними, визначено, що виплата грошової допомоги до 5 травня на 2021 рік учасникам бойових дій складає 1491,00 грн. та саме в такому розмірі у квітні 2021 року і була здійснена виплата цієї допомоги позивачеві. Зауважує, що Управління є бюджетною установою, яка повністю утримується за рахунок відповідного державного або місцевого бюджету і вправі здійснювати бюджетні платежі тільки за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого Законом про Державний бюджет України на відповідний бюджетний рік. Вказує, що управління не має права самостійно вийти за межі наданих повноважень, та жодним нормативно-правовим актом не покладено на управління функцію визначення розміру цієї щорічної грошової допомоги.   Також посилається, що не взмозі виконати рішення суду за визначеним у ньому формулюванні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач є учасником бойових дій і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 06.10.2017.
Судом встановлено та не спростовано учасниками справи, що у 2021 році позивачу до 5 травня виплачена разова грошова допомога в розмірі 1491,00 грн., як учаснику бойових дій.
З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції.
Правовий статус ветеранів війни визначає   Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII від 22 жовтня 1993 року.
Відповідно до частини 5   статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»   (в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25 грудня 1998 року № 367-XIV) щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком.
Пунктом 20   розділу II Закону України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»   текст вказаної вище частини   статті 12 Закону № 3551-ХІІ   викладено в новій редакції, відповідно до якої щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.
Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10рп/2008 визнано такими, що не відповідають   Конституції України   (є неконституційними), зокрема, пункту 20   розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 107-VI від 28 грудня   2007 року.
Отже, на час виникнення спірних правовідносин діяла редакція ч.5   ст.12 Закону №3551-XII   у редакції   Закону №367-ХІV, згідно з якою щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком.
Поряд із цим, з 01.01.2015 законодавцем правовідносини щодо нарахування, виплати та розмірів одноразової грошової допомоги до 5 травня були також врегульовані пунктом 26   розділу VI Бюджетного кодексу України.
Так,   Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VІІІ   розділ   VІ   Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України   доповнено п. 26, яким встановлено, що норми і положення ст.ст.   12,13,14,15   та   16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»   застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020 №3-р/2020   зазначене положення пункту 26   розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України   визнано таким, що не відповідає   Конституції України   (є неконституційним).
У даному рішенні Суд дійшов висновку, що встановлення пунктом 26   розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України   іншого, ніж у ст.ст.   12,   13,   14,   15   та   16 Закону № 3551-ХІІ, законодавчого регулювання відносин у сфері надання пільг ветеранам війни спричиняє юридичну невизначеність при застосуванні зазначених норм   Кодексу та Закону № 3551-ХІІ, що суперечить принципу верховенства права, встановленому   ст. 8 Конституції України.
Згідно з ч. 2   ст. 152 Конституції України   закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Таким чином, з 27 лютого 2020 року до застосування підлягають положення   ст. 12 Закону № 3551-XII   в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25 грудня 1998 року № 367-XIV (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10рп/2008), за якими щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком.
Водночас, 08.04.2021 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 325 «Деякі питання виплати разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» відповідно до якої учасникам бойових дій у 2021 році виплата разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законом № 3551-XII, проводиться у розмірі 1491,00 грн., тобто у розмірі меншому, ніж це передбачено частиною п`ятою статті 12 цього Закону.
Отже, на час виплати позивачу у квітні 2021 року щорічної разової грошової допомоги до 5 травня одночасно діяли і   Закон №3551-XII   (ч.5 ст.12), і   Постанова Кабінету Міністрів України від 08.04.2021 №325, які по-різному регламентують розмір щорічної разової грошової допомоги до 5 травня учасникам бойових дій.
З цього приводу суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що під час визначення розміру разової грошової допомоги до 5 травня, що належить до виплати позивачу як учаснику бойових дій у 2021 році, слід застосовувати не Постанову Кабінету Міністрів України №325, а   Закон №3551-XII, який має вищу юридичну силу.
Слід зауважити, що норми підзаконних нормативно-правових актів, у тому числі і постанови Кабінету Міністрів України, на яку посилається відповідач, не можуть змінювати приписів   Закону №3551-ХІІ. При цьому, вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях   Конституції України. У випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
Таким чином, позивач має право на одержання разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, як це передбачено ч.5   ст.12 Закону №3551-XII   в редакції Закону 367-XIV.
Як встановлено вище, відповідачем у квітні 2021 року виплачено позивачеві разову грошову допомогу до 5 травня у розмірі 1491,00 грн., тобто у розмірі меншому, ніж визначено ч.5   ст.12 Закону №3551-XII   в редакції Закону 367-XIV.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, здійснюючи нарахування та виплату позивачу разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі меншому, ніж визначено   статтею 12 Закону №3551-XII   в редакції Закону 367-XIV, діяв протиправно та порушив право позивача на отримання такої допомоги у належному розмірі.
Крім цього, при вирішенні цієї справи, судом взято до уваги висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, викладені у рішенні від 29 вересня 2020 року у зразковій справі №440/2722/20, залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021, предметом спору у якій є нарахування та виплата разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік особі, яка має статус особи з інвалідністю та має право на пільги, передбачені   статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»   з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року у справі № 1-247/2018 (3393/18). В даному судовому рішенні Суд, визначаючи розмір належної до виплати допомоги, дійшов висновку, що з 27.02.2020 розмір разової грошової допомоги до 5 травня підлягає нарахуванню і виплаті у розмірі, визначеному   Законом № 3551-XII   в редакції Закону 367-XIV.
Аргументи скаржника в апеляційній скарзі на неможливість виплати допомоги до 5 травня позивачу у більшому розмірі, ніж те визначено Постановою Кабінету Міністрів України, з огляду на те, що відповідач не є розпорядником бюджетних коштів, на переконання суду апеляційної інстанції, в контексті спірних правовідносин, є безпідставними, оскільки даний вид допомоги гарантований законом та його неможливо поставити в залежність від видатків бюджету.
В спірному випадку відмова Управління в перерахунку та виплаті щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі, визначеному   Законом № 3551-XII, порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції право мирно володіти своїм майном. Доки відповідне положення цього   Закону   є чинним, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в такій виплаті. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі Кечко проти України).
У Рішенні від 27.11.2008 у справі № 1-37/2008 Конституційний Суд України вказав, що Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами і територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобов`язань утверджується сутність держави як соціальної і правової.
Відповідно до статей   1,   3 Конституції України   та принципів бюджетної системи (стаття 7 Кодексу) держава не може довільно відмовлятися від взятих на себе фінансових зобов`язань, передбачених законами, іншими нормативно-правовими актами, а повинна діяти ефективно і відповідально в межах чинного бюджетного законодавства (абзаци другий, третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення 27.11.2008 у справі № 1-37/2008).
Таким чином, законодавство, що визначає фінансові зобов`язання держави, має первинний характер, а бюджетне законодавство - похідний від нього характер.
При цьому, Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат, гарантованих державою (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі № 21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі № 21- 44а10).
Така правова позиція підтримана Конституційним Судом України, зокрема, у рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.
Посилання відповідача на неможливість виконання рішення суду не є підставою для його скасування.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи повно дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив правильне рішення про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Передбачені   ст.317 КАС України   підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.
Керуючись ст.ст.   311,   315,   316,   321,   322   Кодексу адміністративного судочинства України, суд
                                                    
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Олександрійської міської ради -залишити без задоволення. 
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29.06.2021  - залишити без змін. 
                    Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за винятком наявності підстав передбачених п. 2 ч. 5   ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова