ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року	Львів	Справа № 260/2755/21 пров. № А/857/18131/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                                 Шинкар Т.І.,
суддів                                                                                   Кухтея Р.В.,
                                                                                             Онишкевича Т.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Гаврилко С.Є.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Ужгород о 10 год. 23 хв. 11 серпня 2021 року, повне судове рішення складено 16 серпня 2021 року, у справі №260/2755/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

05 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі – Управління), просив: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо відмови у призначенні пенсії за віком, скасувати рішення № 072350004876 від 11.06.2021 «Про відмову у призначенні пенсії по віку відповідно до п. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати до загального трудового стажу період його роботи у Радгоспі «Іскра», а саме: з 18.01.1975 по 31.12.1975, 06.01.1976 по 14.05.1979, 09.07.1981 по 30.11.2003; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з врахуванням періоду роботи у Радгоспі «Іскра» з 18.01.1975 по 31.12.1975, з 06.01.1976 по 14.05.1979, з 09.07.1981 по 30.11.2003, починаючи з часу набуття ОСОБА_1 права на пенсію.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Суд першої інстанції вказав, що згідно трудової книжки серії № 742 у позивача є записи, а саме, дата про прийом на роботу та звільнення з роботи, відповідні номери наказів, назва організації є чіткими, відомості завірені підписом посадової особи та печаткою, тому суд вважає їх прийнятними, що дає право на зарахування позивачу періоду його роботи період з 18 січня 1975 року по 31 грудня 1975 року, з 06 січня 1976 року по 14 травень 1979 року, з 09 липня 1981 року по 30 листопада 2003 року в радгоспі «Іскра». Суд першої інстанції зазначив, що надана позивачем трудова книжка, оформлена згідно з вимогами законодавства, проте, наявна на записі про звільнення від 30 листопада 2003 року печатка старого зразка (колишня УРСР), однак це не є підставою для незарахування періоду роботи на вказаному підприємстві під час призначення пенсії, оскільки невчинення підприємством дій для обміну печаток є порушенням безпосередньо вказаного підприємства, яке жодним чином не впливає на факт перебування позивача із вказаним підприємством у трудових відносинах. Суд першої інстанції зазначив, що засвідчення запису про звільнення печаткою старого зразка, на думку суду, не є достатнім та належним доказом для встановлення факту відсутності трудових відносин між підприємством та позивачем у спірний період. Суд першої інстанції дійшов висновку, що та обставина, що підприємство не змінило свою печатку новою після припинення СРСР, не робить документи, які засвідчені нею, неправдивими. Також, суд першої інстанції зазначив, що трудова книжка позивача, окрім зазначеного вище завірення запису печаткою старого зразка, оформлена у відповідності до вимог законодавства, містить всі необхідні записи, які вчинені в хронологічному порядку.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що страховий стаж роботи позивача становить 18 років 7 місяців, що є недостатнім для призначення пенсії за віком. Скаржник вказує, що період роботи з 01.11.1993 по 30.11.2003 не зарахований до трудового стажу позивача, оскільки запис про даний період роботи не відповідає Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 за №58 (запис про звільнення завірений печаткою УРСР). Скаржник зазначає, що вказаний період трудової діяльності перетинається з періодом роботи з 01.05.1999 по 31.07.1999 та з 01.10.1999 по 31.10.1999 в сільськогосподарському ТОВ «ВІТА», що підтверджено довідкою ОК-5 (додається) та зараховано до страхового стажу (розрахунок стажу міститься в матеріалах справи). Скаржник вказав, що за період роботи 1999 рік та 2003 рік Радгоспом «Іскра» подано відомості про застрахованих осіб до системи персоніфікованого обліку «Індивідуальні відомості про застраховану особу», але у переліку працюючих ОСОБА_1 не значиться. Скаржник вважає, що оскільки записи в трудовій книжці позивача не підтверджені первинними документами та даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, відсутні підстави для визнання рішення Головного управління №072350004876 від 11.06.2021 протиправним, а отже немає жодних правових підстав зарахувати до страхового стажу періоди роботи 01.11.1993 по 30.11.2003 в Радгоспі «Іскра». Скаржник також вважає, що відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про призначення пенсії з дати набуття ним права, оскільки останній звернувся за призначенням пенсії 07.06.2021. Окрім того скаржник зазначив, що періоди роботи у Радгоспі «Іскра» з 18.01.1975 по 31.12.1975, з 06.01.1976 по 14.05.1979, з 09.07.1981 по 31.10.1993 є безспірними та зараховані у страховий стаж позивача, проте суд першої інстанції помилково зобов`язав відповідача такі зарахувати.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що трудова книжка містить усі необхідні записи про роботу у спірний період, такі записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу, що враховано судом першої інстанції, а тому рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим.
Враховуючи, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, в силу приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуване рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає частково.
З матеріалів справи судом першої встановлено, що 07.06.2021 ОСОБА_1 звернувся у Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії згідно з статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». На підтвердження страхового стажу ОСОБА_1 надав визначені Порядком подання та оформлення документи для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, наступні документи: трудову книжку колгоспника № 742, довідку про період проходження строкової військової служби від 08.04.2021 № 464, довідку № 899 від 21.03.2015, посвідчення № НОМЕР_1 від 20.03.2006.
Рішенням № 072350004876 від 11 червня 2021 року Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області відмовило ОСОБА_1 в призначенні пенсії по віку відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» через відсутність необхідного 27-ми річного стажу роботи (наявний стаж 18 років 7 місяців 0 днів). Не враховано до страхового стажу період роботи у Радгоспі «Іскра» з 01 листопада 1993 року по 30 листопада 2003 року, оскільки запис на звільнення у трудовій книжці завірено печаткою старого зразка (УРСР) (а.с.13, 14)
Вважаючи таку відмову протиправною, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (березень 2016) (далі - Закон № 1058-IV).
Згідно з положеннями статті 1 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частин 3, 4 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що страховий стаж, який безпосередньо пов`язаний зі сплатою страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, зараховується починаючи з 1 січня 2004 року.
До 1 січня 2004 року стаж вимірювався періодом роботи (трудовий стаж). Таким чином до 1 січня 2004 року трудовий стаж (періоди офіційної роботи, які підтверджуються записами в трудовій книжці) автоматично зараховується як страховий стаж.
Як вбачається з матеріалів справи до стажу роботи позивача зараховані такі періоди роботи у Радгоспі «Іскра» з 01.07.1975 по 31.12.1975, з 06.01.1976 по 14.05.1979, 09.07.1981 по 31.10.1993, з 01.05.1999 по 31.07.1999, з 01.10.1999 по 31.10.1999, та період військової служби з 21.05.1979 по 18.06.1981, спірним є період роботи позивача з 01.11.1993 по 30.11.2003 в Радгоспі «Іскра», оскільки запис про цей період роботи не відповідає Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 за №58 (запис про звільнення завірений печаткою УРСР).
Зазначені Управлінням підстави не врахування вказаного стажу суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.
В спірні періоди роботи позивача діяли норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII), відповідно до частини 1 статті 56 якого до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно з статтею 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Аналогічна норма закріплена частиною 1 статті 48 КЗпП України.
Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.
Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, в редакції чинній на час призначення пенсії позивачу, (далі - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
У пункті 3 Порядку №637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Таким чином, лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
При цьому, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо заповнення такої. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці. Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Вказане узгоджується з позицією, викладеною Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 (справа №687/975/17), від 23.04.2019 (справа №593/1452/16-а), від 30 вересня 2021 року (справа №300/860/17).
З долученої до матеріалів справи копії трудової книжки позивача вбачається, що така містить інформацію про трудовий стаж позивача з відповідним записом про звільнення з роботи з 30.11.2003 з Радгоспу «Іскра» за власним бажанням, містить посилання на відповідний наказ на підставі якого зроблено запис про звільнення позивача з роботи, такий запис засвідчений підписом уповноваженої особи.
Відповідно до листа Архівного відділу Тячівської РДА Закарпатської області від 09.04.2021 №01-11/81 видавати довідки про підтвердження стажу роботи та нарахування заробітної плати громадянам, які працювали в колгоспі «Іскра» з 1952 по 1975 роки та радгоспі «Іскра» с.Угля Тячівського району протягом 1976 року до ліквідації не має можливості через те, що документи вищенаведених підприємств на зберігання до архіву не поступали.
Відповідно до долучених до матеріалів справи копій актів №3 опиту свідків особи, що звернулась за встановленням стажу, ОСОБА_1 з 27.08.1998 перевівся сторожем та працював по 30.11.2003.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідачем не враховано, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Та обставина, що Радгосп «Іскра» не змінив свою печатку новою після припинення СРСР, не робить документи, які засвідчені такою печаткою, неправдивими.
Згідно з положеннями статті 26 Цивільного кодексу УРСР, чинного у спірний період роботи позивача, правоздатність юридичної особи виникає з моменту затвердження її статуту або положення, а у випадках, коли вона повинна діяти на підставі загального положення про організації даного виду, — з моменту видання компетентним органом постанови про її утворення. Якщо статут підлягає реєстрації, правоздатність юридичної особи виникає в момент реєстрації. 
З 1 січня 2004 року набрав чинності Господарський кодекс України відповідно до частини 7 статті 58 якого встановлювалось, що на печатках і штампах суб`єкта господарювання повинен зазначатись ідентифікаційний код, за яким цього суб`єкта включено до державного реєстру суб`єктів господарювання, або ідентифікаційний код громадянина-підприємця.
З 1 липня 2004 року набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», дія якого поширювалась на державну реєстрацію всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності та підпорядкування, а також фізичних осіб-підприємців.
Відповідно до пункту 3 «Прикінцевих положень» вищевказаного Закону, закони, нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.
Положення Постанови президії Верховної Ради України від 11.05.1992 «Про заходи щодо забезпечення виконання вимог дозвільної системи» № 2318-XII та Інструкції про порядок видачі дозволів на виготовлення печаток і штампів, затвердженої Наказом МВС України від 18.10.1993 № 643, не місили вказівок про нечинність фактично існуючих печаток та штампів та про обов`язок їх заміни.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 (справа № 275/615/17 (К/9901/768/17)).
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що реалізація права особи на отримання пенсії здійснюється шляхом подання заяви до компетентного органу із зазначенням інформації та долученням документів, які передбачені вимогами чинного законодавства. В свою чергу, працівник пенсійного органу під час приймання документів від заявника перевіряє повноту поданих заявником документів та відповідність оформлення таких вимогам законодавства.
Таким чином, наявність печатки УРСР жодним чином не спростовує факту наявності страхового стажу та не створює наслідків недійсності відповідного запису, оскільки в період з 1982 року по 1991 року Україна в ходила до УРСР, тоді як позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи, записи трудової книжки є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.
Отже, трудова книжка позивача містить необхідні записи про роботу у спірний період, що є достатнім підтвердженням про зайнятість останнього за відповідною посадою, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо неправомірності незарахування відповідачем вищезазначеного стажу.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Щодо аргументів скаржника про накладення періодів роботи позивача з 01.05.1999 по 31.07.1999 та з 01.10.1999 по 31.10.1999 в сільськогосподарському ТОВ «ВІТА», то суд апеляційної інстанції такі до уваги не бере, оскільки вказані аргументи не зазначені у рішенні про відмову в призначенні пенсії від 11.06.2021 №072350004876. 
Окрім того, відповідач, зараховуючи період роботи в сільськогосподарському ТОВ «ВІТА» з 01.05.1999 по 31.07.1999 та з 01.10.1999 по 31.10.1999 загальною тривалістю чотири місяці не врахував тієї обставини, що згідно запису 5 трудової книжки позивача, такий з 27.08.1998 і по 20.11.2003 працював сторожем адміністративного будинку радгоспу «Іскра», що не перешкоджало йому працювати і у сільськогосподарському ТОВ «ВІТА».
За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, враховуючи, що зміст та обсяг права громадян на пенсійне забезпечення полягає у їх матеріальному забезпеченні шляхом надання трудових і соціальних пенсій, оскільки позивач у спірний період виконував роботи (займав посаду) у Радгоспі «Іскра», а підставою відмови у зарахуванні вказаного періоду до стажу відповідачем зазначено лише завірення запису про звільнення печаткою УРСР, що не передбачено (не вимагається) наведеними вище нормативно-правовими актами, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області № 072350004876 від 11 червня 2021 року та зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з врахуванням періоду роботи у Радгоспі «Іскра» з 01.11.1993 по 30.11.2003, починаючи з часу набуття ОСОБА_1 права на пенсію.
Щодо задоволення позову в частині зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з врахуванням періоду роботи у Радгоспі «Іскра» з 18.01.1975 по 31.12.1975, з 06.01.1976 по 14.05.1979, з 09.07.1981 по 31.10.1993, суд апеляційної інстанції вважає помилковим, оскільки зазначені періоди були зараховані відповідачам, а тому, є безспірними.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності дій відповідача щодо незарахування спірного періоду роботи позивача до страхового стажу, однак помилково зобов`язано  зарахувати періоди, які є безспірними, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та в позові відмовити в  цій частині.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області задовольнити частково.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2021 року у справі №260/2755/21 в частині задоволення позову про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області врахувати періоди роботи у Радгоспі «Іскра» з 18.01.1975 по 31.12.1975, з 06.01.1976 по 14.05.1979, з 09.07.1981 по 31.10.1993 при призначенні ОСОБА_1 пенсію за віком - скасувати та в цій частині в позові відмовити. 
В решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2021 року у справі №260/2755/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Т. В. Онишкевич